196 TOR JONSON. 



Den rätta mogenhetsåldern för de enskilda bestånden definierar H. sedan 

 (sid. 265) sålunda: »Under förutsättning av oföränderliga virkes])ris erhåller 

 skogen sitt högsta kapitalvärde och sin mest lönande användning, om beståmhn 

 avverkas vid den tidpunkt, då deras relativa årliga värdetillväxt överensstäm- 

 mer med räntefoten» kurs. av mig). 



Denna slutsats, som ju helt sammanfaller med s. k. penningeräntelärans» 

 huvuddogm, måste otvivelaktigt betecknas såsom den för praktiska skogssköt- 

 seln viktigaste konsekvensen av H:s åskådning, varför en granskning av den- 

 samma är av synnerlig vikt. (lenast visar sig då, att den står i direkt strid 

 med den definition på riktig omloppstid, som H. strax förut lämnat. I>et lå- 

 ter sig nämligen mycket lätt bevisas, att inkomsten från ett helt skogsbruk 

 vid en tänkt övergång från t. ex. 60-årig till 70-årig omloppstid, ingalunda, 

 såsom H:s resonemang förutsätter, stegras med samma procent, varmed det 

 enskilda beståndet tillväxer i värde från 60 till 70 år. P^.nligt t. ex. 4 % 

 ränta på ränta skulle nämligen ett 60-årigt bestånd med 500 kronors värde 

 per hektar på ic år växa till 740 kr. På en skogsmarksareal om 60 hektar 

 blir årshygget vid 60-årig omloppstid i hektar å 500 kr., men vid 70-ärig 



omloppstid får å samma skog endast avverkas 0,86 hektar (= av 60 har. 



ä 740 = 637 kr., vilket motsvarar en inkomstökning trån 500 till 637 kronor, 

 eller för antagen lo-årig väntetid, endast 2,5 °o , medan samtidigt äldsta be- 

 ståndet växte med 4 % . Då ytterligare båda dessa ökningar avse bruttoin- 

 komst, ^•arifrån för nettots finnande måste dragas skogsbrukets driftkostnader, 

 vilkas relativa storlek merendels växlar för olika omloppstider, så kommer i 

 ovanstående exempel nettoinkomsten vid övergång från 60- till 70-ärig om- 

 loppstid sannolikt att stegras varken med 2,5 eller 4 °o , utan med en ny, 

 till sin storlek teoretiskt fullkomligt obestämbar procent. 



Generellt taget betyder detta, att H. i praktiken i de flesta fall måste komma 

 till helt annat resultat, om han söker reglera skogsbruket efter sin viogenliets- 

 princip för de enskilda beständen, än om han genomför sin omloppstidsprincip 

 för skogsbruket i sin helhet, d. v. s. den ena principen måste förklara en 

 mängd sådana bestånd övermogna», vilka enligt andra principen måste anses 

 fullkomligt nödvändiga för samma skogsbruks rationella bedrivande. 



För att med ett praktiskt exempel kunna illustrera verkan av detta motsatsför- 

 hållande, har jag här nedan ur undersökningen från Malingsbo gjort ett ut- 

 drag, var^id dock för att få skarpare belysning på den principiella skiljaktig- 

 heten, något sämre virkeskonjunkturer och längre drivningsvägar antagits, så 

 att virkets rotvärde minskats med 75 öre per kbm., under det att övriga fak- 

 torer bibehållits lika. 



Till sin allmänna gång är exemplet generellt giltigt, ehuru naturligt\is de 

 absoluta siffrorna ställa sig olika i olika skogsbruk. 



Olika omloppstider skulle då ge följande nettoavkastning pr har: 



Omloppstid = 40 50 60 70 80 90 100 1 10 120 är 



Nettoinkomst ^ — 3,10 — 0,68 -f 1,62 -f 3,58 5,10 6,46 7,55 8,52 9,13 kr. 



Bestämmes nu enligt olika räntefot dels prof. Heckschers > omloppstid >^ för 

 hela skogen dels hans »mogenhetsålder» för äldsta beståndet, så synes av ne- 

 danstående tablå exempel på den stora differens i tidslängd och virkeskapital 

 som kan uppstå, om ena eller andra teorien användes. 



