TILL FRÅGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOMI. 1 97 



Tillämpas nämligen 6 '-> räntefot, borde enligt H. »omloppstiden vara 70 år, 

 men beståndet är dock »moget» redan \"id 48 år; fordras i °5 borde omloppstiden 

 bli 1 10 år, men beståndens tillväxt motiverar deras kvarstående till 140 ä 150 år. 



Prof. Heckschers 



r,.. ,- . I 1 e, .,, , = Omloppstiden -^ medför ' 



Rantetot .skillnad '^^^ . , -,, ,.... 1 



% ' »Omloppstid» »Mogenhetsålder» c:a år * ^ ^ ^_. o. ■'' I 



, o Cl procent av förrådet I 



c:a ar ar' ^ 



Otvivelaktigt föreligger redan här en mycket svår och oförklarlig lucka i 

 tankebyggnaden, men än skarpare klargöres H:s felslut angående beståndens 

 rätta mogenhetsålder, om i exemplet häruppe observeras, att ett skogsbruk, 

 reglerat efter t. ex. 5 % värdetillväxt hos äldsta beståndet, motsvarande c:a 54 

 års avverkningsålder, e/ ger någon som helst nettobehållning. 



Trots att här totala \"irkesförrädet, enligt vad vi förut ^'isat, torde öka 

 sitt salupris med c:a 9 % årligen, ger skogsbruket ingen ^^nst, ty kapitalet är 

 för litet och hela »tillverkningens» värde slukas av de ofrånkomliga allmänna 

 omkostnaderna. Detta har ju i det föregående under kritiken mot »penninge- 

 ränteläran > flere gånger utförligt berörts ; avkastningen beror på procenten, kapi- 

 talet och omkostnaderna, ej endast på procenten. När nu H. formulerar sin 

 hushällsregel så, att skogen får sin mest lönande användning om bestånden av- 

 verkas, innan deras relativa årliga värdetillväxt sjtmker under räntefoten, så 

 kan jag fortfarande ej förklara detta annorlunda, än att H. måste avglömt eller 

 ej insett omkostnademas roll i skogsbruket. Medtagas nämligen det uthålliga 

 skogsbrukets nödvändiga driftskostnader i kalkylen, må^te varje skogsbruk \\å. 

 viss omloppstid ge ägaren förlust, om nämligen räntefoten för äldsta bestånden 

 bestämmes högre än trädens tillväxtenergi i förening med de lokala avsätlntngs/or- 

 hållandena tillåter. 



Då jag första gången i starkt koncentrerad form framlade ovanstående kritik, 

 ville H. \-id skogsmötet anse sig försvarad med en sin not å sid. 275 så ly- 

 dande: »För att undvika missförstånd må kanske ett ord sägas om behand- 

 hngen av skogsbrukets utgifter. I den mån det gäller utgifter från och med 

 a\-%"erkningen, falla de alldeles utanför, emedan skogsbruket som sådant har 

 att räkna med virkets värde på rot (kurs. av mig , och kostnader för utdrivning, 

 lika väl som exempelvis växUngama i gagn\"irkesprocent för olika dimensioner 

 komma i betraktande blott såsom påverkande värdet å rot. I den mån det 

 åter gäller kostnader för själva skogsbruket, ha de att behandlas på samma 



^ Xågon justering av beståndens värdetillväxtprocenter skulle i praktiken medfölja de 

 ändrade ^^rkesprisen, men då någon principiell skillnad ej uppstår, har jag av bekvämlig- 

 hetsskäl använt de gamla procenterna. 



