igS TOR JONSON. 



sätt som a\kastningen, d. w s. diskonteras (eller accumulerasj efter gällande 

 räntefot ; och det avgörande mäste vara nettoa\kastningen, sedan därifrån dragits 

 det nutida värdet av kostnaderna.» 



Enligt mitt förmenande visar denna not, att H. teoretiskt har en fullt riktig 

 uppfattning såväl av den olika naturen hos skogsbrukets skilda kostnader som 

 ock av betydelsen av begreppet »rotvärde», men då denna teoretiska kunskap 

 ej det ringaste fått influera vid formuleringen t. ex. av systemets praktiskt 

 viktigaste arbetsregel, eller den om beståndens mogenhetsålder, så ser jag i 

 anförandet av denna not ingalunda ett försvar utan snarare en skärpt an- 

 klagelse, att H. i en oerhört viktig praktisk fråga uppträtt utan nödig efter- 

 tanke. 



Samtidigt säger sig H. med alla sina yttranden ha avsett »nettotillväxten» 

 (se mötesreferatet sid. 300), d. v. s. H:s egen term »relativ årlig värdetillväxt» 

 måste då ha använts i annan betydelse än skogsmännens värdetillväxtprocent. 

 Ej heller detta försvar håller streck mot H:s egna definitioner (se sid. 263, 

 271 och 273). 



A t. ex. sid 271 definierar H. >- totalvärdet» lika med produkten ■ä.x kubik- 

 massan och priset pr kubikenhet, och uppstår värdetillväxten dels genom massa- 

 ökningen (massaprocenten) dels genom ä-prisets stegring (kvalité- och dyrhets- 

 procenterna), ^ d. v. s. »värdetillväxt» är även av H. här använd i betydelsen 

 »ökning -as saluvärdet» på samma sätt som inom skogsvetenskapen är praxis. 

 Det ringaste tvivel råder sålunda ej att prof. Heckscher här ställt sig på samma 

 ohålll)ara ståndpunkt som den s. k. •» penningeränt elärans ^-i andra förfäktaie. 



Nu torde prof. Heckscher ha rätt att förvåna sig över, att sådana grundfel, 

 som de ovan påvisade, kunnat passera oanmärkta förl>i de fackmän på det 

 skogliga området, med vilka han säger sig ha konfererat i denna fråga. Dessa 

 svara ju själva för sina gärningar, men torde det ändock tillåtas mig att fram- 

 lägga ett moment, som åtminstone psykologiskt kan förklara, varför en del 

 praktiska skogsmän lätt misstagit sig angående räntabiliteten. Detta mo- 

 ment ligger möjligen i de för statsskogarna ofta använda, allmänt kända 

 sätten för avverkningsberäkning vid skogsindelning, nämligen: årshyggets areal 



totalarealen . virkesförrådet 



= och arsavverknmgens kubikmassa = , r^ d. v. s. 



omloppstiden halva omloppstiden, 



vid 1 00-årig omloppstid får sålunda en hundradel eller i % av arealen av- 

 verkas eller 2 % av massan, men vid 50-årig resp. 2 och 4 %. För en del 

 andra omloppstider se avverkningarna ut så: 



Omloppstid 40 



Avverkning i (arealen 2,5 

 procent af (^massan 5 



Då man sett den med förkortad omloppstid stigande avverkningsprocenten 

 samt vetat, att värdeprocenterna måste vara ännu något högre, har det för 

 dem, som ej närmare satt sig in i frågan, legat nära till hands att likställa 

 den stegrade avverkningsprocenten med förbättrad > räntabilitet», utan att man 



' H:s exempel innehåller tydligt ett räknefel, i det värdet på 1,030 kbft å 0,3675 kr, bör 

 vara 378,52 kr. och tillväxtprocenten 8 i st. för den beräknade 10%, men detta inverkar ej 

 pä real frågan. 



