TILL KRAGAN OM SKOGSBRUKETS EKONOMI. 209 



saluduglig skog 7 2 kr. 

 icke > •> 27 » 



markvärde 30 :> 



S:a 129 ^ varpa, till följd av fel- 

 aktigt organiserad omlopptid (50-årig), endast 1,1 "o ränta kan uttagas, ty 

 utgifterna sluka ej mindre än 78 % av inkomsten. Detta > korrigerar^ A. 

 sålunda (jmfr. mötesreferatet sid. 295, där A. gör nedanstående kalkyl, ehuru 

 med So-årig omloppstid): Under antagande av att en realisation av skogs- 

 kapitalet drager samma proportion indirekta kostnader, som realisationen av 

 en årsa\"verkning>\ skall bruttovärdet å den realiserbara skogen härovan, 72 

 kr. sänkas ined 78 procent till kr. 15,84, varav nettoinkomsten, kr. 1,49, ut- 

 gör 9,4 % ränta, vilken för A:s skogsägare är en på samma gång lugnande 

 och glädjande siffra. Själv har jag vågat hålla före att skogsägaren ej bör 

 nöja sig med detta, ty genom att med största möjliga omtanke så småning- 

 om arbeta upp skogsbruket, kan han vid t. ex. 60-årig omloppstid tå 4,09 kr. 

 netto samt 2,1 % ränta på produktionsfonden nu 184 kr. Däremot får han 

 nu endast 7 % på A:s »teoretiska realisationsvärde», vilket är sämre ränta än 

 förut. Dessa 7 resp. 9,4 ""o utgöra, enligt A., förutom en fullt tillfreds- 

 ställande ränta å skogsbruket även ett tillräckligt skydd mot faran för skogs- 

 skövling. Jag frågar då: Vad berättigar A. till det antagandet, att skogs- 

 tillgångar, vilka t. ex. enligt statens värderingsnormer, upptagas till c:a 129 

 kr. pr. har, i en skövlares hand i allmänhet endast skulle representera kr. 

 15,85 eller A:s »teoretiska realisationsvärde-, uppkommet därigenom att sköv- 

 ling antages draga samma procent omkostnader som uthållig skötsel, samt att 

 mark och ungskogar ej ktuina finna köpare. En allmänt känd sak är dock, 

 såväl att den kimnige yrkesskövlaren med sin fl}'ttbara cirkelsåg och sin bil- 

 liga personal dels har ett omkostnadskonto, som i regel endast är en bråk- 

 del av det uthålliga skogsbrukets, dels ofta har ytterst lätt att finna köpare 

 både till mark och ungskogar, vilka senare f. n. i allmänhet äro mycket be- 

 gärliga fång för större skogsägare. 



En så både praktisk och vittberest man som jägmästare Andersson kan 

 omöjligt vara okunnig härom. Varför göres då dylika barocka antaganden, 

 som varje skogsman vet strida mot den daghga erfarenheten? Behöva de 

 månne för att kunna uppfylla löftet, att markränteläran giver ett i vanlig 

 mening räntabelt skogsbruk?» (se sid. 10). 



Utöver o^•anstående exempel bör det påpekandet göras, att om för en egen- 

 dom under viss tid stor omsorg och kostnad nedlagts på kulturer, bestånds- 

 vård, underhåll av vägar, diken, hägnader m. m., så har detta bort höja egen- 

 domsvärdet, men samtidigt omkostnadsprocenten, varför denna egendom, enligt 

 A:s recept måste åsättas ett lägre »teoretiskt realisationsvärde», än en lika- 

 dan skog, där omkostnadsprocenten sista åren hållits nere genom att minsta 

 möjliga belopp nedlagts på skötsel och underhåll m. m., ty här måste upp- 

 stå ett högre teoretiskt reahsationsvärde > till belöning (!) för det försummade 

 underhållet. 



Av ovanstående torde mer än tydligt framgå, att det av jägm. Andersson 

 föreslagna teoretiska reahsationsvärdet » i praktiken omöjligt kan accepteras 

 vare sig som bokföringsvärde av skogsägarna, ej heller som räknetaktor vid 

 skogsindelning av logiskt tänkande skogsmän. 



