2 10 TOR JONSON. 



Ingen som hälst kontroll vinnes ju över tillgångarnas verkliga storlek, ej 

 heller huruvida den nuvarande förvaltningen fungerar till belåtenhet eller ej, 

 ty vilka förlustbringande felgrepj) som än gjorts, så kan deras inverkan pä 

 räntabiliteten aldrig upptäckas, när kapitalet får minskas i samma proportion 

 som utgifterna stiga. Skall kontroll vinnas, måste naturligtvis tillgångarna 

 åsättas ett sådant värde, att alla med deras tillgodogörande ej ouyidgäii gligen 

 förenade kostnader uteslutas från inflytande på värdesättningen. Antingen de 

 nu bokföras till utbetald köpeskilling eller till ett värde funnet genom inven- 

 tering, så måste givetvis största möjliga objektivitet iakttagas, medan däre- 

 mot A:s »teoretiska realisationsvärde» är så subjektivt, som gärna kan tänkas, 

 eftersom det är härledt med hjälp av den i högsta grad subjektivt påverk- 

 bara utgiftsprocenten. 



Att A:s förslag vid skogsmötet t. o. m. rönte vissa instämmanden av prak- 

 tiska män som de Verdier samt delvis av Eneroth och H, Pettersson, kan 

 av mig endast tolkas så, att dessa herrar ej satt sig in i detsammas konse- 

 kvenser, ty då hade varje instämmande varit absolut omöjligt. 



Då nu jägm. Anderssons föreslagna awerktiingsberähiing grundar sig på år- 

 ligt uttagande av viss procent av »teoretiska realisationsvärdet» och sålunda 

 faller samtidigt, som detta värde visar sig oanvändbart, har jag ej anledning 

 — huru frestande det än vore — att detaljgranska motiv och konsekvenser 

 av denna nya beräkningsmetod. 



En egendomlighet bör dock påpekas. Ä sid. 24 säger A. sig ha värde- 

 rat skogen efter sista årens medelpris, och bör ny sådan inventering och vär- 

 dering företagas efter 10 a 20 år. Om årsavverkningens uttagande säger A., 

 att »om man nu, på grund därav att den för hushållningen gällande räntan 

 är 5 procent, samt en prisstegring på i .9o anses pågå, bestämmer sig för 

 att avverka 4 % av skogsvärdet, utsynas alltså årligen så mycken skog, som 

 enligt gälla?ide pris (kurs. av mig) åtgår för att fylla den beräknade avkast- 

 ningen». Härav synes framgå, att kapitalet bör värdesättas efter medelpris, 

 men avkastningen efter årspriset. Skall nu planen strikte följas, måste under 

 lågkonjunkturer betydande kubikmassor avverkas för den jämna inkomstens 

 fyllande, medan en högkonjunktur förorsakar minskad avverkning, d. v. s, 

 metoden verkar rakt emot sunt förnuft. 



Denna anmärkning synes A. själv ha emotsett, ehuru jag ej förstår hans 

 uttänkta botemedel, när han (sid. 16) säger: »För att icke göra avverknings- 

 beloppet på ett opraktiskt sätt beroende av fluktuerande ånskonjunkturer, kan 

 dock avverkningen uttagas för flera år på en gång». Huru A. tänker sig, att 

 en större skogsägare skall tillämpa detta råd i praktiken, förstår jag ej. Li- 

 kaledes synes det mig ganska osannolikt, att med den starka prisstegring vi 

 nu bevittna, den i slutet på en 2 o-årig indelningsperiod uttagna avverkningen 

 skall bli »rationell», värderad som den är efter då rådande pris, men till sin 

 storlek bestämd enligt t. ex. 4 % ränta på skogens 2 o år tidigare åsatta värde. 

 För övrigt torde räknandet med utsyning i kronor i stället för i kubikmeter 

 vara av mera teoretiskt än praktiskt värde, ty den åtrådda jämna avkastningen 

 blir täniligen illusorisk, när man betänker att konjunkturväxlingar i regel in- 

 träffa flera gånger under planens giltighetstid. Minst lika bra torde våra nu- 

 varande metoder vara, nämligen att med förståndigt utnyttjande av högkon- 

 junktur söka hålla avverkningen i närheten av ett för längre tid bestämt 

 genomsnittsbelopp, uttryckt i kubikmått. 



