SVENSKA TRAVARUEXPORTFORENINGENS FÖRSLAG TILL LAGSTIFTNING. 2 1 5 



bedömer saken rätt, dä den säger, att den nuvarande ordningen med en 

 dubbel uppgift för skogsstaten måste medföra, att den enskilda skogsvårdens 

 intressen bliva satta i andra rummet och efter statens skogsägareintressen. 

 Beträffande den frågan, i vad mån lagstiftningen såsom sådan må kunna an- 

 ses vara orsaken till den mindre tillfredsställande behandlingen utav de nu 

 ifrågavarande skogarna, tyckes mig föreningens ståndpunkt ej vara fullt klar. 

 Dels säges: »Därför kan man med allt skäl göra anmärkning mot myndigheternas 

 tolkning av lagen och lugnt vedervåga det påståendet, att även inom ramen 

 av gällande lagstiftning en annan bättre skogsvård kunnat erhållas», dels åter: 

 »Det är således ytterst lagstiftningens fel, att hushållningen med de i enskild 

 ägo varande lappmarksskogarna icke är tillfredsställande. > För min del lutar 

 jag bestämt åt den först uttalade uppfattningen och anser, att det är mindre 

 \dLgsti/f ti ingen än \a.g/olk7iinoen , men framför allt den felaktiga organisationen 

 av förvaltningen, som \ållat de hittillsvarande olägenheterna och förlusterna 

 för skogsägarna. 



Bestämmelsen i den norrländska skogskommitténs förslag till utsyningslag, 

 att hushållningen skall avse skogens framtida bestånd samt högsta och möj- 

 ligast jämna avkastning, anser föreningen innebära två oförenliga motsatser. 

 Jag tror, att denna anmärkning är oberättigad. Sitt påstående stöder före- 

 ningen på en påtagligt uppenbar vantolkning av uttrycket »skogens bestånd». 

 Om det över hu\-ud skall kunna tänkas ligga någon förnuftig mening i detta 

 uttryck, i synnerhet om det ställes tillsammans med de följande orden »hög- 

 sta och möjligast jämna avkastning», sä måste det väl vara, att skogarna 

 skola bibehållas såsom producerande nyttigheter. Detta lär ej kunna ske — 

 vilket föreningen även framhållit tydligt nog — genom att inskränka av- 

 verkningen av överåriga träd, som icke längre kunna bidraga till beståndets 

 föryngring. Följden av en sådan hushållning blir med nödvändighet en allt- 

 mera minskad produktion och i vidrigaste fall t. o. m. skogsmarkens improduk- 

 tivitet. Och då detta är en »oförenlig motsats» till »skogarnas bestånd», 

 kan det ej vara en hushållning med dylik påföljd, som kommittén avsett. 



I fortsättningen av sin framställning kommer så föreningen till frågan om 

 den hushållningsprincip, som bör vara grundläggande vid behandlingen av 

 lappmarksskogarna. Den anser, att markränteläran bör föredragas framför 

 den av norrländska skogskommittén förordade skogsränteläran, men vill dock 

 giva första rummet ät den hushållning, »som leder till högsta möjliga virkes- 

 produktion». Härmed torde avses den teori, som skisserades av doktor F. 

 Kempe i tidskriftens förra årgång, allm. uppl. sid. 225, och vars mest i ögo- 

 nen fallande karaktärsegenskap synes vara, att den ur en ekonomisk hante- 

 ring, som skogshushållningen dock är, utesluter begreppet kapital. Utan att 

 föreningen nu framlägger något som helst bevis för sitt påstående, säges 

 denna hushållningsprincip leda till en omloppstid av omkring 100 år. Före- 

 ningen anser emellertid, att ingen teoretisk hushållningsprincip kan läggas till 

 grund för skötseln av de abnorma lappmarksskogarna. Till fullo delar jag 

 denna föreningens åsikt, som auditör H. Fahlén och jag redan uttalat i de 

 reservationer, som vi, ömsesidigt instämmande i varandras uttalanden, avgivit 

 till norrländska skogskommitténs betänkande. 



Mot denna kommitté anmärker föreningen vidare, att om kommittén tagit 

 i övervägande en av föreningen påyrkad bestämmelse om en viss bestämd 

 realisationstid för skogarnas överåriga virkesförråd, så skulle kommittén kommit 



