2l6 NILS G. RINGSTRAND. 



till det resultat, att en sådan borde föreskrivas. »Därvid hade kommittén icke 

 heller kunnat undgå att anvisa den principen, att skogen bör avverkas tidigare 

 eller hastigare jii mera överårig den är.i> I anledning av dessa uttalanden vill 

 jag först förklara, att kommittén sin plikt likmätigt tog under noggrant över- 

 vägande den framställning, som trävaruexportföreningen till kommittén inläm- 

 nade, men icke fann några som helst skäl tala för fastslående av en viss 

 bestämd, för alla skogar lika realisationstid av det överåriga förrådet. Hade 

 föreningen, eller kanske snarare den föreningens kommitté, som redigerat dess 

 nu gjorda underdåniga framställning, noggrannare studerat kommittébetänkan- 

 det, så skulle den hava funnit, att kommittén (sid. 288) framhållit, att den 

 avverkning, som bör utgå för en viss tid från en skog, skall framgå som ett 

 direkt uttryck för skogens tillstånd och behov av avverkning och icke 

 behöva göras så beroende av matematiska beräkningar som hittills skett. 

 Inte annat jag kan förstå, är detta samma sak, som föreningen uttrycker 

 med orden »att skogen bör avverkas tidigare eller hastigare, ju mera överårig 

 den är». 



Uti den avdelning av sin skrivelse, som har till rubrik »Undersökningens 

 omfattning», gör föreningen ett uttalande, som jag ej kan alldeles förbigå. 

 Där säges: »Beståndskartorna och beståndsbeskrivningarna tjäna nämligen på 

 sådana skogar intet verkligt ändamål. Dessa noggranna undersökningar äro 

 på sin plats för skogar, som äro i mera normalt skick. Men på mycket ab- 

 norma skogar böra penningarna hellre nedläggas på kulturer, intill skogskapi- 

 talet blivit reglerat.» Detta uttalande vittnar om en på detta håll nog så 

 påfallande stor obekantskap med det gagn, som man kan hava även av i 

 stora drag uppgjorda kartor med till dem hörande beskrivningar, också de 

 rätt summariska. Visserligen lär det tyvärr vara fallet, att kartor och hand- 

 lingar av detta slag stundom få begravas under dammet på någon hylla, men 

 det är ej kartläggningens fel, att nyttan av detta arbete då uteblir, utan skogs- 

 ägarnas. En karta, som användes, d. v. s. på vilken de verkställda arbetena, 

 såsom avverkningar, kulturer och dikningar, utmärkas, är en bokföring i bild 

 av dessa åtgärder, vilken i hög grad underlättar den nödvändiga orienteringen, 

 synnerligast för en efterföljande förrättningsman. Begär man nu av statens 

 jägmästare, att de skola sköta skogarna efter dessas behov av avverkning, så 

 är det mindre lämpligt att vilja neka dem de enkla hjälpmedel, som kunna 

 göra detta deras arbete mindre tidsödande och samtidigt mera effektivt. Svårt 

 är det slutligen att förstå, att behovet av kartor o. d. har något sammanhang 

 med, i vilken grad skogarna äro normala; att skogarnas värde däremot kan 

 och bör öva mflytande på skogsundersökningarnas noggrannhet är tydligt. När 

 föreningen till sist uttalar, att penningarna för kartläggning vore bättre an- 

 vända, om de nedlades på kulturer, jämför den tvenne inkommensurabla 

 storheter. 



Då jag nu övergår till ett skärskådande av de positiva förslag, som inne- 

 hållas uti föreningens skrift, vill jag påpeka, att tid och tillfälle endast med- 

 giva mig att stanna vid några få huvudpunkter. 



I fråga om planläggningen av hushållningen å skogarna har föreningen starkt 

 framhållit, att den bör vara objektiv, ett önskemål, som för visso en och var 

 delar. Föreningen har ansett sig nå detta mål genom att basera avverknings- 

 beräkningen på skogens åldersklassfördelning, och givet är, att en undersök- 

 ning om och beräkning av denna kan bliva fullt objektiv. Att åldern hos 



