STATSSKOGARNAS AVKASTNING. 229 



en diameter af 28 ä 30 cm. och därötVer, \ilket vid utredningen synes hava varit 

 fallet — större förmåga till utveckling än sina smärre, likåldriga eller måhända ej 

 sällan äldre kamrater i beståndet, såsom t. ex. i fråga om granskog på tallmark m. 

 m. Ett förhållande som åtminstone herr Ringstrand väl torde känna till. 



Min bestämda mening är, att det måste vara /' huvudsak de biologiska 

 sjTipunkterna, som i varje särskilt fall skola avgöra hur avverkningen skall 

 ske, ej några teoretiska spekulationer, avseende att på förhand bestämma huru 

 många procent av den ena eller andra dimensionsklassens virkesförråd, som 

 under en längre eller kortare tidsperiod skola avverkas. An mindre är detta 

 på sin plats, när dessa beräkningar äro grundade på underlag, vilket långt 

 ifrån kan tillerkännas vitsord. För övrigt, huru veta herrar Ringstrand och 

 Andersson, att värdeförhållandet mellan en kubikmeter mindre och grö\"re \irke 

 kommer att för framtiden ställa sig på ungefär liknande sätt som för när- 

 varande? Bäst torde vara att ställa sig beredd på alla eventualiteter och und- 

 vika att enbart rätta sig efter förutfattade meningar rörande framtiden. Det 

 var en tid, ej längre tillbaka än under förra delen av i8go-talet, då synner- 

 ligast bland herrar sågverksägare i Norrland rådde den åsikten, att all gran i 

 Norrland var ett ogräs, som med alla medel borde utrotas. Det bl. a. fälldes 

 och brändes stora vidder med smärre gran. Vetenskapsmän predikade denna 

 lära och ett flertal skogsägare följde den — till en tid. Det praktiska för- 

 ståndet tog emellertid snart ut sin rätt, och granen blef ej längre det för- 

 aktade trädslaget. Även detta känner herr Ringstrand väl till. 



Givetvis kan man emellertid ej bortse från att skogshushållning är en eko- 

 nomisk hantering, men då det gäller synnerligast statens skogar, får man absolut 

 icke sätta den synpunkten såsom den eyida avgörande. Ej mindre fordringen på 

 god beståndsvård och kravet på tillfredsställande föryngring än ock sociala syn- 

 punkter böra i lika grad som de ekonomiska vara faktorer att räkna med. 

 Domänstyrelsens strävan går emellertid ut därpå att i största möjliga utsträck- 

 ning beakta den ekonomiska synpunkten vid statsskogarnas förvaltning. Därom 

 bära de årligen avsevärt ökade behållningarna otvetydigt vittne. 



Herrar Ringstrand och Andersson hava vidare anfört, att styrelsen uttalat, 

 att ett ökande av statens inkomst från nu ifrågavarande skogar med föreslagna 

 57 % skulle medföra en högst betydande sänkning i priset, då styrelsen 

 nämligen förmodade, att en så stor ökning i avverkningen skulle medföra över- 

 skott på råvara, helst som sågverksbolagen i allmänhet vore i tillfälle förse 

 sina industriella verk medelst avverkning från egna skogar. I detta styrelsens 

 förmenta uttalande kunde de icke instämma. 



I fråga härom vill jag först konstatera, att referatet över styrelsens uttalande 

 i denna del är långt ifrån riktigt. Styrelsen har sagt, att ett omedelbart 

 ökande av avverkningen i den omfattning, som ifrågasatts, skulle helt säkert 

 medföra, antingen att en stor del av det utbjudna virket icke funne köpare 

 eller ock att detsamma måste säljas till underpris (sid. 140, samt vidare, att 

 de i Norrland och Dalarna belägna stora träindustriverken kunde i mänga 

 tall tylla en betydande del av sina behov -utav råvara från egna skogar. Där 

 sådant förhållande emellertid icke ägde rum, t. ex. i allmänhet inom övre 

 Norrland, vore dock industriens behov av virke från statens eller andras 

 skogar begränsat, i följd varav ett plötsligt avsevärt ökande av den till för- 

 säljning utbjudna virkesmassan skulle förorsaka antingen prisfall eller ock att 

 en betydande del av det utbjudna virket icke funne köpare. Ett gradvis ökande 



