246 SKOGSADMINISTRATIONEN. 



kulturåtgärderna. Den norrländska tallen vore därjämte myckel Ijushehövande och läin])ade 

 sig ej för blädning. 



I diskussionen framhölls, att det i de norrländska överåriga skogarna ofta vore svårt att 

 få lämpliga fröträd på trakthyggena. Vidaic hände stundom, att genom torka och bark- 

 borrar hyggena betydligt förstorades, så att föryngringssvårighcter kunde uppkomma. Över- 

 jägmästaren Welander upplyste, att inom Mellersta Norrlands distrikt hade trakthyggena i 

 regel tagits 300 x 60 ä lOO meter stora. Beträffande fröträden finge man ej vara sä nog- 

 räknad som längre söderut, ty skogen bibehölle i Norrland sin fröproduktionsförmaga längre. 



Emot överjägmästarc Welander framhölls under diskussionen, att vid trakthuggningen 

 ännu mångenstädes de mindre dimensionerna ej kunde tillgodogöras, samt att man vid trakt- 

 hyggesbruk ej kunde hinna tillgodogöra sig de stora mäng<lerna överårig skog, som hade 

 benägenhet att torka. Därför måste förhuggning i stor skala användas. I övrigt vore det 

 farligt att bilda ett visst system, efter vilket avverkningarna skulle ske. Man måste bedöma 

 förhållanden på varje plats. I vissa delar av Ångermanland vore exempelvis föryngrings- 

 förhållandena svära, emedan ett nederbördsminimum vore lokaliserat därstädes, och vore det 

 alltså farligt att där i för stor skala använda trakthuggning. Häremot invändes, att svåra för- 

 yngringstörhållanden ej vore giltigt skäl mot trakthuggning, ty självsädd vore oftast svårare 

 att erhålla i luckor än pä hyggen. Tvingades man att genom fröträdens för höga ålder till- 

 gripa kultur, skedde detta lättare å trakthyggena. Beträffande förhuggningen framhölls, att 

 torka oftare inträffade i de äldsta bestånden, sedan de genomgätts med >ädan huggning samt 

 att trakthyggena givetvis förlades till de äldsta bestånden. Trakthuggen uteslötc för övrigt 

 icke erforderlig berednings- och rensningshuggning. 



Generaldirektör Fredenberg påpekade, att år 1911 hade vid övcrjägmästaremötet uttalats 

 vissa allmänna principer att beaktas vid utsyningarna i Norrland. Man hade därvid enats 

 om bl. annat följande punkter: 



»I de skogar, där i större utsträckning skadade och torkande träd förekomma i förut ej 

 glesställda bestånd, bör stämplingen ske i form af förhuggning, även om föryngringshugg- 

 ning normalt bort ske, pä det att skadad och torkande skog i möjligaste män mä tillgodo- 

 göras. 



Är skogens beskaffenhet sådan, att förhuggning ej kan ske, utan föryngringshuggning 

 måste tillgripas, böra därvid luckorna tagas så stora, att äterväxt möjliggöres, men böra å 

 andra sidan kalhyggen, särskilt större sädana, undvikas. Vid all föryngringshuggning efter- 

 strävas, att de delar av beståndet, vilka skola kvarstå, icke vid första avverkningen för hårt 

 genomhuggas. ()verståndare, som ej kunna ingå i ungskogen, böra fortast möjligt avverkas 

 vid en genomhuggning, pä det ungskogen ej må skadas genom utdrixning i liera omgångar. ' 

 Något nytt uttalande över dessa, här i korthet relaterade principer ansågs ej erfordras, och 

 det ville synas, som de under den nu förevarande diskussionen framkastade åsikterna skulle 

 kunna inrymmas i uttalandet vid 1911 års möte. 



Det vore farligt att gä till ytterligheter. Det fanns exempel pa, att kalhyggen ujjplagits, 

 ehuru skogen runt omkring vore i stort behov av förhuggning. Kulturer finge man i Norr- 

 land ännu ej bygga allt för mycket på, bland annat till följd av brist på arbetskrafter under 

 kulturtiden. 



Frän flera liåll fraudiölls, att om blott Ijlädningen sköttes syNicniatiskt, sa kunde bläd- 

 ningsluckor och föryngringsgrupper i rätt tid få sin skötsel utan att luckorna nödvändigtvis 

 behÖMle vara inlagda pä karta. Dock borde blädningstrakterna inläggas. Med blädningen 

 fnige man större rörlighet och möjlighet att tillgodose beständsvärdens fordringar. Över- 

 jägmästare Welander framhöll som en omöjlighet att i de stora norrländska reviren sköta en 

 otalig mängd luckor. Häremot hävdades emellertid att detta mycket bra läte sig göra, 

 om blott blädningstrakterna inlades å kartorna och varje trakt> luckor i tur och ordning 

 underkastades vederbörlig skötsel. 



Överjägmästare Kinman framhöll, att föryngringsarealen under en period borde fixeras i 

 luishällningsplanen och ej överlämnas ät rexirförvaltarens go<ltycke. 



Xl\ . Extra jägmästares fördelning på distrikt. 



Knligt § 57 av instruktionen för skogsstaten skola extra jägmästare, som under tre pä 

 varandra följande år icke bestritt tjänst i skogsstaten eller vid skogsläroverk eller vid skogs- 

 försöksanstalten eller hos domänstyrelsen och ej heller på styrelsens förordnande handlagt 

 särskild skogsförrättning icke längre anses tillhöra skogsslaten». 1 enlighet härmed hade 

 vid 1913 års början de extra jägmästare, som härav berördes, avförts ur domänstyrelsens 

 matrikel. Samtidigt hade upprättats en förteckning iiver i skogsstaten kvarstående e. jäg- 

 mästare, vari dessa ordnats efter de distrikt, på vilka de först skrivits. Det hittills använda 



