2 54 SKOGSADMINISTRATIONEN. 



virke, som i första hand borde avverkas i beståndsvårdens intresse, länge saknat och till 

 stor del ännu saknar saluvärde; det är först under senare åren, som förhållandena i detta 

 avseende väsentligen förbättrats. P'öreningen har påtagligen en skev uppfattning härom. 

 Det är nämligen icke gällande författningar och ej heller domänstyrelsen och dess tjänste- 

 män, som hindrat egentlig beståndsvård inom lappmarkens skogar. Den stora mängd torr- 

 träd, som enligt vad föreningen meddelat utsynats inom vissa av lappmarkens skogar, torde 

 innebära ett vittnesbörd om att skogstjänstemännen insett betydelsen av att i främsta rummet 

 tillgodogöra sådant virke, som snarast skulle bliva värdelöst, och sålunda främja den del av 

 beståndsvården, som benämnes rensningshuggning. Givetvis måste torrträd i rätt stor mängd 

 förekomma inom skogsbestånd, som tillförene uteslutande varit föremål för naturens egen 

 hushållning och först under en relativt kort tid, sedan avvittring ägt rum, varit underkastade 

 ordnad avverkning. Mot denna bakgrund måste lappmarkens skogar betraktas. Därav kan 

 bland annat dragas den slutsats, att icke ens den ytterligt konservativa hushållning, som 

 naturen ensam utövat, varit ödesdiger för skogarnas bestånd. De hava bevarats ganska vär- 

 defulla och såsom en samlad förmögenhet tillfallit hemmansägarna. Att klokt nyttja detta 

 kapital och därvid så förvalta detsamma, att det minsta möjliga förfares under den tid, som 

 erfordras för att överföra urskogen till sådana beståndsformer, som under lappmarkernas na- 

 turbetingelser kunna anses normala vid en ordnad skogshushållning, detta är vår närmaste 

 uppgift. Denna uppgift är svår, bland annat därföre att erfarenheten angåenge det bästa 

 förfarandet härvid saknas. Så mycket torde dock vara säkert, att en brådstörtad övergång 

 från naturstadiet till kulturstadiet innebär fara. Faran ökas, om man med frånseende av de 

 olika typer, som inom lappmarksskogarna kunna särskiljas, vill tillämpa en gemensam schablon 

 såsom norm för hushållningen. Inom lappmarken liksom annorstädes vä.xla skogarna efter 

 markens sammansättning och lutningsförhållanden, efter trädslagens art, beständens ålder och 

 täthet, platsens höjd över havet och exposition för vindar m. m. De äro under skilda för- 

 hållanden olika känsliga och ömtåliga för en hård behandling. Domänstyrelsen vågar för- 

 denskull alldeles icke förorda en sådan allmän norm för avverkningen inom dessa skogar, 

 som föreningen föreslagit ä sid. 8 och följande i sin framställning. Vore det möjligt att 

 utan fara tillämpa ett sådant förfaringssätt vid avverkningen inom lappmarkens skogar, skulle 

 allt tal om forstlig bildning och fackkunskap i första hand kastas över bord. Var äro för 

 övrigt de undersökningar, varpå föreningen grundat sitt radikala förslag? Det hela ter sig 

 mera såsom ett hugskott än såsom ett säkert resultat av allsidiga och grundliga undersök- 

 ningar. Föreningen anser att omloppstiden för enskildas skogar uti nu ifrågavarande trakter 

 normalt bör vara cirka loo å 120 år, men vill emellertid försvara att skog intill 150 års 

 ålder bibehålles under den tid, som åtgår för den äldre skogens realisation. Det är denna 

 realisation, som synes utgöra själva kärnan i föreningens framställning och med hänsyn till 

 en sådan realisation skola fördenskull övriga förhållanden ordnas. Någon av de framtida 

 ägarna, likgiltigt vilken, måste bliva lidande på realisationen. Men denna måste ske ej med 

 hänsyn i första rummet till skogarnas framtida bestånd utan till de nuvarande ägarnas vinst. 

 Huru skulle det sett ut, om en sådan grundsats kunnat börja tillämpas för 40 år sedan? 

 Detta hade rättsligt sett ej varit mera oberättigat än att nu börja en realisation avsedd att 

 pågå under 40 år. Den, som är beredd bära ansvaret för en sådan åtgärd, må förorda den, 

 men icke skall man framdeles kunna förebrå domänstyrelsen att härvid hava medverkat. 



Kravet på uthållighet kan ej helt suspenderas. Även föreningen synes hava insett detta 

 och givit ett dock synnerligen egendomligt uttryck häråt, då den vetat tillämpa en hänsynslös 

 realisation på huvudsumman av skogskapitalet, men samtidigt för resterna av detta velat till- 

 lämpa normalskogsformeln för en avverkningsberäkning. Avvikelsen från kravet på uthållig- 

 het måste visserligen medgivas, i mån som sådant för en god beständsvård och föryngring 

 är nödigt. Men avvikelserna måste hållas inom rimliga gränser, så att ej ödesdigra följder 

 av dem uppkomma. Sålunda måste exempelvis hänsyn tagas därtill, att ökat virkesbehov 

 för lappmarkens bebyggare inträder i mån som befolkningen ökas och i samband därmed 

 hemmansklyvningen fortskrider. I vissa fall hava sådana förhållanden redan inträtt, att skog 

 till avsalu ej finnes å starkt kluvna hemman. Dessa hemmans ägare måste anses vara i en 

 sämre ställning än skogstorpare på kronans marker, vilka ej i likhet med hemmansägare 

 betala skatt för den fastighet de bruka. De hava tillfälle till arbetsförtjänst å kronans mark 

 och fritt husbehovsvirke därifrån, vilket torde kunna likställas med att äga skog härtill. 

 Hemmansägare, som sakna skog för avsalu, framhålla själva sin kritiska ställning jämförd 

 med skogstorpares. 



Det är visserligen sannt, vad föreningen anfört rörande svårigheten att mellan arvingar 

 dela värdet av ett hemman med stor skogstillgång. Svårigheten blir dock ingalunda mindre, 

 om skogen fått realiseras under förutsättning att sådana åtgärder vidtagits, att hemmanets 



