SKOdSADMl.XlSiRATloNKN. 295 



att man riinligt\is ej kan begära mera a\- dem, varför en ut\eckling med nmaranilc personal 

 för framtiden är omöjlig. 



Av vad sålunda anförts, synes mig otvetydigt framgå, att på reviret gives arbete för all- 

 deles säkert två jägmästare och åtskilliga kronojägare utöver vad som redan finnes. Detta 

 är ej heller orimligt, då reviret år 191 1 lämnade större bruttoavkastning än hela Östra dis- 

 triktet år 1910. 



Då det emellertid måste anses olämpligt, att reviren, där rationell skogsvård kan bedrivas 

 pä så gott som varje kvadratmeter, äro så stora, att de ej kunna skötas med en, uta"n fordra 

 två eller flera assistenter, kräver även det lilla Bräcke revir alltför väl en delning. Jämför 

 jag revirets areal med arealen av sydländska revir, där avsättningsförhållandena ej äro en 

 bit bättre än å Bräcke revir, finner jag, att detta är flera gånger större än dessa, allt under 

 det praktiskt taget så gott som allting ännu återstår att göra på Bräcke revir, medan åtmin- 

 stone det grövsta arbetet är undanstökat på de sydländska reviren. 



Om jag också icke härmed lyckats visa, att reviret bör delas, så har jag åtminstone, synes 

 det mig, visat, att en utredning är av behovet påkallad. Men äro förhållandena på detta 

 revir sådana, som jag skildrat dem, äro de sannerligen icke stort bättre i andra delar av 

 Norrland.) 



Att denna jägmästare HOLMGRENS förmodan rörande övriga delar av Norrland blott är 

 alltför välgrundad, kan snart sagt en var där arbetande skogstjänsteman vitsorda. Det fram- 

 går också a\' överjägmästare VEL.A.NDERS förutnämnda uppsats — ehuru siffrorna ej äro fullt 

 jämförbara — att år 1910 icke mindre än 24 av de norrländska reviren, nämligen Tärendö, 

 Gällivare, Storbackens, Vargiså, Malmesjaurs, Övre Byske, Arvidsjaurs, Älvsby, Jörns, Norsjö, 

 Degerfors, N. Lycksele, S. I^ycksele, Asele, Stensele, Vilhelmina, Fredrika, Tåsjö, Ö. Jämt- 

 lands, Härjedalens, N. Hälsinglands, V. Hälsinglands, Österdalarnas och Transtrands, vai-t- 

 dira lämnade större behållning än de inom hela Västra överjägmästaredistriktet belägna krono- 

 skogarna. Av dessa revir ha senare 2, nämligen Härjedalens och Ö. Jämtlands, berörts av 

 omreglering, varvid av det senare något förminskat bildades just Bräcke revir — med det 

 resultat, som jägmästare Holmgren i nyss återgivna citat skildrat! Alla de övriga 22 upp- 

 räknade reviren vänta alltjämt på den uppdelning i smärre ordinarie förvaltningsenheter, 

 vilken väl utan överdrift kan sägas vara av förhållandena i hög grad påkallad. 



På de av norrländska skogsvårdskommittén skisserade ändringsförslagen, i vad som rör 

 ökad befogenhet för revirförvaltarna samt inrättandet av distriktsstyrelser, anse \\ oss ej här 

 böra ingå. 



Beträffande själva revirförvaltningen har emellertid kommittén också uttalat den tanken, 

 att »ökningen av arbetskrafterna för en tämligen läng framtid i stort sett borde falla på den 

 del av personalen, vilken är underordnad revirförvaltarna, d. v. s. assistenter och kronojägare». 

 Ehuru vi redan genom de i det föregående meddelade uppgifterna över revirens storlek och 

 skogshushållningens ställning i övrigt å statens skogar i Norrland anse oss ha tillräckligt 

 ådagalagt behovet av en verklig revirdelning och till på köpet en högst avsevärd sådan, 

 kunna vi ej underlåta att gentemot kommitténs nyssnämnda uttalande inlägga en bestämd 

 protest. 



En ytterligare utveckling av assistentväsendet, på sätt som koinmittén här skisserar, vore 

 nämligen något i sak helt annat än det rena revirförvaltaresystem, det »ansvarighetens system, 

 vilket skapar dugligt folk« etc. se kommittébetänkandet sid. 167 !), vilket kommittén tidigare 

 i sitt betänkande så behjärtansvärt talat för. Det verkliga revirförvaltaresystemet kräver ej 

 blott, att för^•altaren äger att själv besluta över sådana för\altningsåtgärder, som betingas av 

 lokala förhållanden, utan också att han personligen kan lära fullt känna dessa förhållanden 

 samt i praktiken övervaka de åtgärder, han låter utföra. Redan nu rådande, starkt utvecklade 

 assistentväsen ger åt värt förvaltningssystem en stark prägel av vad tyskarna kalla revir- 

 förstersystein, vilket karaktäriseras därav, att väsentliga delar av förvaltningsfunktionerna ut- 

 föras av underordnad, icke beslutande eller ansvarig personal, under det den nominelle revir- 

 förvaltaren i själva verket blott blir en slags kontrollant över det hela. Revirförstersystemet, 

 som är det äldsta av de tre skogsförvaltningssystem man plägar urskilja (tyskarnas »Revier- 

 försters-, »Forstmeister»- och »Oberförstersystem^/l och som på sin tid uteslutande betingades 

 av bristen på tillräckligt antal tjänstemän med högre skoglig utbildning, är numera övergivet 

 i alla de tyska stater, där det förr förekommit, sedan man här för länge sedan insett dess 

 olämplighet och ringa fostrande inflytande pä personalen. En ytterligare ökning av den 

 underordnade förvaltande personalen, d. v. s. assistenterna, på våra redan nu orimligt stora 

 norrlandsrevir, skulle helt och hållet förrycka revirförvaltaresystemet och komma oss att i 

 realiteten hamna i ett fullkomligt revirförstersystem, där beslutanderätten över förvaltnings- 



