296 SK()(;SADMINISTRATIONEN. 



åtgärderna och deras faktiska handhavande till allra största delen komme att falla på olika 

 personer. Redan sunt förnuft borde f. ö. säga, att inskjutandet av en fast och beständig mellan- 

 länk, och detta till på köpet av revirförvaltarens egen utbildningsgrad, mellan denne och 

 kronojägaren är ur förvaltningsorganisatorisk synpunkt onaturligt och i en mängd fall måste 

 ge anledning till elakartade konflikter. 



Vi hålla före att assistenten, vars verksamhetssfär aldrig kan bli skarpt begränsad från 

 revirför\'altarens egen, utan tvärtom överallt måste gripa in i denna, bör anses som en lär- 

 ling och samtidigt en hjälp ät revirförvaltaren. Antalet assistenter bör därför uteslutande 

 bestämmas med hänsyn till det verkliga rekryteringsbehovet inom skogsstaten, d. v. s. den 

 årliga kontingenten avgående ordinarie tjänstemän, och med hänsyn till den tid, som den 

 extra skogstjänstemannens praktiska utbildning lämpligen i genomsnitt bör omfatta. Över- 

 skrides detta tidsmått avsevärt — och att så f. n. med c:a 15 års extraordinare-tid verkligen 

 är fallet, därom kan väl blott en mening råda — verkar extra-ordinarie-tjänsten ej längre 

 fostrande, utan tvärtom synnerligen skadligt, enär den hämmar och förkväver de värdefulla 

 egenskaper, lust och förmåga till initiativ och handling, vilka inom skogsförvaltningen mer 

 än på de flesta andra verksamhetsområden äro av nöden för ernående av ett gott arbets- 

 resultat. 



Av dessa skäl bör antalet assistenter i skogsstaten långt ifrån att ökas, tvärtom högst 

 väsentligt förminskas, åtminstone i förhållande till antalet ordinarie revirförvaltaretjänster. 

 Det jav omständigheterna påkallade « inrättandet av assistent- och andra extra tjänster inom 

 skogsstaten, vartill domänstyrelsen jämlikt § 58 i nåd. instruktionen för skogsstaten den 29 

 november 18S9 resp. § 57 i nåd. instruktionen etc. den 23 december 1909 varit berättigad, 

 har sannerligen redan förut i alltför hög grad praktiserats; skogsförvaltningens verkliga ut- 

 vecklingskrav ha därigenom alltjämt provisoriskt skjutits undan och på samma gång en situation 

 skapats och vidmakthållits, som nu gör, att skogsstaten till nära 60 % står på extra stat och 

 i befordrings- och löneavseende är en av våra allra sämst lottade kårer i förhållande till 

 den utbildningsgrad, som därför kräves. 



En ytterligare utvidgning av assistentväsendet skulle i alla avseenden för\'ärra läget inom 

 skogsförvaltningen och i skogsstaten. Som oundviklig konsekvens måste nämligen följa, an- 

 tingen att befordringsåldern till revirförvaltaretjänst, som redan nu ligger så högt som vid 

 c:a 40 år, skulle över lag ytterligare höjas, eller också — om allt vad anciennitetsprinciper 

 heter kastas överbord — att en mycket stor del av skogstjänstemännen måste stanna i assis- 

 tentsgraden för livstiden. 



Kommitténs behjärtansvärda ord om önskvärdheten av extraordinariesystemets begränsning 

 finna vi alls icke omsatta i praktiken enligt de riktlinjer för skogsbrukets utveckling, som 

 kommittén skisserat, utan alldeles tvärtom. 



Intrycket härav minskas icke nämnvärt av kommitténs förslag att vissa assistenttjänster 

 skulle kunna ställas på ordinarie stat. Av skäl, som vi förut angivit, anse vi det olämpligt 

 att genom en dylik åtgärd ytterligare legalisera en tjänst, som rätteligen icke hör hemma i 

 ett rent revirförvaltaresystem ; en tjänst, vars enda berättigande är, att den skaffar de från 

 skogshögskolan kommande unga tjänstemännen möjligheter till praktisk inblick i revir- 

 skötsel, vilken de sedan efter en cirka 5-årig lärlingstid borde vara mogna att själva bära 

 ansvaret för. 



De olägenheter, som följa med det nuvarande extraordinarie-systemet, avhjälpas för övrigt 

 icke blott och bart därigenom, att vissa av ifrågavarande tjänster ?"5z// ;??/z'ar(7«£f^ i->^/r.^ över- 

 föras på ordinarie stat. Kommittén förbiser alldeles, att olägenheterna med detta system 

 ligga vida djupare än så; de bero nämligen icke blott på den otryggare ställningen, utan 

 också och kanske i främsta rummet pä den osjälvständiga verksamheten och den ringa lönen. 

 I båda de sistnämnda avseendena skulle kommitténs föreslagna ordinarie assistenttjänster 

 knappast erbjuda några fördelar framför de nuvarande. Enligt kommitténs förslag skulle så- 

 lunda assistenternas arbete i ännu högre grad än nu bestämmas av revirförvaltaren, och de 

 löner, som föreslagits för de ordinarie assistenterna — högst 3,300 å 3,500 kr. — höja sig 

 mycket obetydligt över de nuvarande norrländska assistenternas arvoden, vilka domänstyrelsen 

 själv i sitt yttrande över skogsundervisningskommitténs förslag den 24 september 1908 be- 

 tecknat såsom otillräckliga som slutlön för familjeförsörjare med skogstjänstemännens utbild- 

 ningsgrad. 



Att den av kommittén föreslagna slutlönen för de ordinarie assistenterna, 3,300 å 3,500 

 kr., icke heller fotar sig på en så grundlig och vederhäftig utredning, som man haft rätt 

 att fordra, framgår också därav, att ifrågavaraiide avlöningsförmåner äro mindre än de, 

 vilka ganska regelbundet nås av en mängd tjäfistemannakategorier inom andra grenar av 

 statsförvalt ningen , t. ex. riksbanks-, post- och telegrafväsendet, 7'ilkas tjänster kräva mycket 



