SKOGSADMIXISTRATIOXEX. 3 I 5 



däremot ansett det vara med rättvisa och billighet förenligt, att staten trädde emellan och 

 gottgjorde tjänstemännen dagtraktamente tor dylika dagar i sädana fall, varom nu vore fråga, 

 enligt gällande resereglemente. LantbruksstjTelsen hade därför hemställt, att Eders Kungl. 

 Maj:t täcktes förklara de under stjrelsens inseende ställda tjänstemän, vilka åtnjöte gottgö- 

 relse enligt anodestaxan, berättigade att av statsmedel uppbära dagtraktamente för sön- och 

 helgdag, som infolle under förrättning i enlighet med gällande resereglemente. 



Då den ersättning, som rek^"irent har att i form av ett mycket lågt dagarvode erlägga 

 till torrättningsman för ett för rekvirenten värdefullt arbete, är sj-nnerligen ringa, synes det 

 domänstyrelsen finnas fullt fog därtor, att rek\-irent ålägges erlägga dagar^■ode även för under 

 förrättning infallande sön- eller helgdagar. Om emellertid sön- eller helgdag omfattas av 

 endaet rvenne arbetsdagar, kan dock sådan skyldighet anses bliva betungande for rek^irent, 

 helst den, som rekvirerat endast t\-å forrättningsdagar, i allmänhet kan anses tillhöra de 

 mindre egendomsägama. 



För de sön- och helgdagar, som infalla emellan olika förrättningar, vare sig dessa äro 

 delar av en sammanhängande forrättningsresa eller äro mera fristående, och vilka förrätt- 

 ningsman icke lämpligen kan tillbringa i hemmet eller använda till resa mellan olika för- 

 rättningsställen borde givetvis statsverket alltid till förrättningsman utbetala dagtraktamenten. 



Domänstyrelsen får alltså ansluta sig till den av statskontoret uttalade meningen, näm- 

 ligen att fbrrättningsman bör erhålla dagtraktamente även för under torränning infallande 

 sön- och helgdag, ävensom att staten bör ^^dkännas sådan ersättning vid smärre förrätt- 

 ningar, på det att denna icke måtte bliva tor betungande för rekvirenten. Styrelsen anser 

 likväl, att till dylik mindre torrättning bör räknas allenast sådan, som omfattar mindre än 

 tre arbetsdagar. 



Brandförsäkring av till statens domäners fond hörande fast och los 



egendom. 



Domänstj-relsen har härom den 5 jan. 1914 till Kungl. Maj:t avgivit följande utlåtande. 



Genom nådig remiss den 23 december 1913 har Eders Kungl. Majrt anmodat domän- 

 styrelsen att inkomma med underdånigt udätande med anledning av vad Riksdagens re>-i- 

 sorer i sin den 30 november 1913 dagtecknade berättelse anfört i fråga om önskvärdheten 

 därav, att bestämda föreskrifter bleve meildelade till lösande av frågan beträffande försäk- 

 ring av statsverkets fasta och lösa egendom; och får styrelsen, med remissaktens återstäl- 

 lande, i ärendet i underdånighet anföra följande. 



Av den till statens domäners fond hörande fasta egendomen är den del av densamma, 

 som utgöres av byggnader, i hu^■udsak torsäkrad mot skada av brand, i ty att de av arren- 

 datorema disponerade åbyggnadema såväl å skogsväsendets hemman och torp, som å jord- 

 bruksdomänemas huvudgårdar och dem underlydande lägenheter jämlikt om dessa jordom- 

 råden gällande arrendekontrakt skola vara på arrendatorernas bekostnad brandforsäkrade till 

 deras fulla värde. Jämväl åbyggnadema \\å. kronojägareboställena äro brandtorsäkrade ge 

 nom vederbörande boställsinnehavares försorg och på deras bekostnad. Om än sålunda de 

 direkta kostnaderna för brandförsäkring av nu omförmälda byggnader bestridas av arrenda- 

 torer och boställsinnehavare. kan det med skäl sägas, att domänfonden — d. v. s. stats- 

 verket — indirekt bekostar försäkringen, ty utan dylik skyldighet for arrendatorema och 

 boställsinnehavama skulle arrendebelopp och avgälder kunnat sättas i motsvarande grad högre. 



Det är blott åbyggnadema \-id de till bostäder ät \'issa re\nrfön"altare mot hyra upplåtna 

 lägenheterna, skogsväsendet tillhörande sågverk, fröklängningsanstalter och dylika anlägg- 

 ningar, samt de 5kogsunder%-isningsanstaltema tillhörande, till domänfonden icke förda bygg- 

 naderna, som icke blivit försäkrade mot brandskada. Det synes domänstj-relsen icke heller 

 nödigt eller lämpligt att bekosta försäkring av dessa grupper av byggnader dels på grund 

 av bostadslägenheternas och skogsskolebyggnademas jämtorelse^■^s ringa antal, dels ock på 

 grund av den höga riskklass, till ^^lken ångdri^"na såg\-erk och fröklängningsanstalter räknas. 



Av statsverket tillhörig lös egendom förekom inom domänfonden allenast en del jämvägs- 

 och spårvägsmaterial, inventarier i förenämnda såg\-erk och fröklängningsanstalter, kontors- 

 inventarier, instrument och redskap hos överjägmästare, jägmästare och skogstaxatorer, samt 

 skogsodlings-, stämplings och annan redskap hos kronojägama. Denna lösa egendom, spridd 

 över hela landet och representerande ett värde ^^d 1913 års ingång av 78,970 kronor, torde 

 utan särskilda olägenheter kunna såsom nu är fallet, förbliva oförsäkrad mot brandskada. 



Hellre än att i enskilt brandförsäkringsverk försäkra ännu oförsäkrad statsverkets — do- 

 mänfonden eller skogsläroverken tillhörande — egendom torde den utvägen böra anlitas, 

 som statsrådet och chefen for Finansdepartementet satt ifråga, eller att i riksbudgeten årli- 

 gen avsattes ett visst belopp penningar att täcka den risk, som kan uppkomma därigenom, 



