37 o TOR JONSON. 



tillväxtenergi. Enligt den senare tolkningen har en stor mängd förrätt- 

 ningsmän låtit beståndets tillfälliga beskaffenhet fälla utslaget, så att 

 övermognad, överslutenhet, röta och andra skador medfört åsättande av 

 låg »växtlighetsgrad», oberoende av markens bördighet. 



I motsats härtill ha andra förrättningsmän sökt att angiva växtplatsens 

 godhet oberoende av, om det för tillfället befintliga beståndet motsvarade 

 ståndorten eller ej. Denna tolkning har legat till grund för min egen 

 undervisning vid Skogsinstitutet, emedan den ensam synes mig tillfreds- 

 ställa stadgandet i mom. 7 av 1896 års cirk., där det bl. a. heter att 

 »växtligheten bedömes — — — för kalmark genom jämförelse med 

 närliggande skog» samt att »lägre växtlighet än 0,3 betraktas som im- 

 pediment, vars areal införes i inipedhne7itskolunincn->-> . 



En tredje vanlig tolkning av begreppet består däri, att man låtit 

 »växtlighetsgrad» betyda den kuberingsklass, som i genomsnitt borde 

 användas vid uppskattning av de enskilda trädens å avdelningen virkes- 

 massa enligt den av jägmästare H. Westberg år 1895 uppställda massa- 

 tabellen. Emellertid anger Westberg själv ^, att om marken graderas 

 efter den på tabellens baksida befintliga växtlighetsskalan, så kan vid 

 kubering av ungskog avsevärt lägre »växtlighetsgrad» behöva användas, 

 än som åsatts marken. Trots att W. även för kuberingsklassen använder 

 namnet »växtlighetsgrad», är det tydligen hans mening, att i beskrivningen 

 markens^ bonitet, men ej beståndets kuberingsklass skall ingå, ty den 

 senare förändras med tilltagande ålder, varigenom fasta provytor så små- 

 ningom skulle behöva flytta ur den ena klassen i den andra, vilket ju i hög 

 grad skulle störa resultaten. 



En ytterligare tvistepunkt har funnits angående vad som skulle kallas 

 för vgr. 1,0. De mest objektiva ha här helt enkelt hänvisat till och 

 använt Westbergs ovannämnda växtlighetsskala, som anger växtlig- 

 hetsgraden med hjälp av beståndens medelhöjder vid olika åldrar. Andra 

 förrättningsmän däremot ha ansett, att å varje skog eller större skogs- 

 trakt borde bästa bestånden åsättas vgr. 1,0 och de sämre tiondelar 

 härav. Följden härav har blivit, att vgr. 1,0 i Skåne ingalunda mot- 

 svarat vgr. 1,0 i Lappland o. s. v. 



Åter andra förrättningsmän ha kallat den ä skogen imnligast förekom- 

 mande marken för »medelgod», vilken betecknats med ungefär vgr. 0,7, 

 och ha sedan bästa och sämsta markerna subjektivt grupperats omkring 

 denna siffra. Enligt denna metod kommer t. ex. även Ombergs krono- 

 park att åsättas medelsiffran 0,7, trots att marken där otvivelaktigt hör 

 till vår allra bästa. 



^ sOm fasta provytor» Tidskr. för Skogsh. 1S97. 

 ^ Se ovanstående uppsats sid. I57- 



