37 2 TOR JONSON. 



bättre och medelgoda i södra och mellersta Norrland; med bonitet 

 VII — VIII mycket svaga marker i södra och mellersta delarna av landet, 

 medelgoda eller svagare i övre Norrland (vanligast förekommande boni- 

 teter i övre Norrland), samt med bonitet IX fjällskogsmarker, som icke 

 kunna hänföras till impediment, men vilka äro av den klena produk- 

 tionsförmåga, att de icke kunna hänföras till någon av föregående boni- 

 tetsgrader. Bonitet IX får ej användas i fråga om annat än sagd fjäll- 

 skogsmark. Övrig mark av så dålig beskaffenhet, att den under gynn- 

 sammaste beståndsförhållanden ej anses kunna uppdrivas till en genom- 

 snittlig produktion av minst i kubikmeter pr hektar och år, hänföres 

 till impediment, varav dock sådana marker, som genom nedläggande 

 av rimliga kostnader (t. ex. genom avdikning) kunna vinnas till skogs- 

 börd, åsättas siffran X.» 



Då många taxatorer känt sig villrådiga, huru dessa nya bonitetsklas- 

 ser skulle anslutas till förut begagnade växtlighetsgrader, så ha förtyd- 

 liganden begärts till lättnad för praktiska arbetet, och är det för att till- 

 mötesgå detta, som nedanstående framställning tillkommit. Något försök 

 att definitivt lösa markboniterings- och avkastningsfrågan föreligger så- 

 lunda från min sida icke, då man mycket väl kan tänka sig att fortsatta 

 tillväxtundersökningar t. ex. för granskog kan ge helt andra produk- 

 tionssiffror än de, jag här nedan på omvägar sökt framdeducera. 



Ur bestämmelserna här ovan framgår att med markbonitet bör förstås 

 växtplatsens (ståndortens) virkesproducerande förmåga, d. v. s. hänsyn 

 bör ej endast tagas till själva markens halt av användbara växtnärings- 

 ämnen, utan jämväl till klimat, exposition, stenighet och fuktighetsför- 

 hållanden m. m., som kan verka befordrande eller hämmande på sko- 

 gens trevnad och tillväxt. Den näringsrikaste mark kan sålunda tänkas 

 hänförd till sämsta bonitet, om t. ex. överflöd på vatten förstör skogens 

 trevnad. Av liknande grund ha de i och för sig ofta mycket närings- 

 rika fjällskogsmarkerna avskilts till en särskildt bonitet (IX), vilken man 

 på grund av klimatiska förhållanden aldrig väntar sig kunna fullt ut- 

 nyttja genom uppdragning av slutna bestånd. I det följande sysselsätta 

 vi oss sålunda endast med de i egentliga skogslandet förekommande 

 boniteterna I — VIII. 



Sedan i det föregående markboniteten definierats som förmågan att 

 alstra skog, bör givetvis som konsekvens följa, att bonitetsklasserna 

 uppdelas efter sin genomsnittsproduktion (beståndets medeltillväxt) ut- 

 tryckt i kubikmeter pr hektar och år. 



Att denna genomsnittsproduktion bör bedömas enligt bästa möjliga 

 utnyttjande av marken och noggrant tillvaratagande av allt virke torde 

 vara självfallet. Likaså torde det vara nog, om bedömningen hänför 



