OM BONITF.RING AV SKOGSMARK. 37 5 



få nödig styrka. Grund\-tan pr arealenhet kan sålunda behöva stegras med 

 stegrad höjd hos skogen. 



Samtidigt är ju höjden en primär massafaktor, för vilken obegrän- 

 sat utr}-mme tinnes, d. v. s. kubikmassan pr hektar kan uppdrivas huru 

 långt som helst, endast man kunde få skogen att växa tillräckligt på 

 längden. 



Denna bevisföring leder sålunda därhän, att stor höjd medför förökad 

 grundyta och ännu mer förökad kubikmassa eller med andra ord: långväxt 

 skog är tecken till stor massaproduktion och god mark. Under normala 

 förhållanden bör därför skogens längd kunna användas som mätare på 

 markens godhet, om hänsyn samtidigt tages till åldern. 



För att kunna utnyttja denna sedan gammalt kända metod erfordras 

 stöd a\" upprättade erfarenhetstabeller, där uppgift finnes om höjd, ku- 

 bikmassa och gallringsutbyte m. m. för olika åldrar och boniteter. Enklast 

 vore ju nu, att grafiskt upplägga de av Maass funna produktionssiffrorna 

 som funktioner av skogens medelhöjd vid loo år samt därefter genom 

 interpolation bestämma beståndsmedelhöjden i våra nu bildade nya boni- 

 tetsklasser. Emellertid har jag vid studium av dessa frågor fått fram 

 några nya synpunkter av så pass stort intresse, att de möjligen förtjäna 

 komma till allmännare kännedom. 



Den första synpunkten gäller förhållandet mellan kubikmassan och höj- 

 den i fullslutna bestånd. I sina erfarenhetstabeller för tallen säger Maass 

 härom på sid. 218 (396'"): »Ordnas virkesmassorna grafiskt efter höjden 

 finner man, att för höjder av 21 meter och däröver i>irkcsmassonia för 

 samma Iiöjdcr men olika växtligheisgradey äro lika. För lägre medel- 

 höjder har av bestånd med samma höjd den sämre växtlighetsgraden 

 en något större virkesmassa.» Trots skillnader i älder och markbonitet 

 böra sålunda fullslutna tallbestånd uppvisa lika kubikmassor, så snart 

 höjderna äro lika, d. v. s. kubikmassan bör kunna framställas som funktion 

 av enbart höjden. 



Det av Maass påpekade undantaget för kortväxt skog kan möjligen 

 finna en tillfredsställande förklaring i den bearbetningsmetod som av honom 

 användes. Vid sortering av de använda provytorna på växtlighetsgrader 

 togs nämligen diametern som sorteringsgrund så, att ytor med klenare 

 diametrar fördes till lägre grad än de, som vid samma ålder hade grövre 

 dimensioner. Diametertillväxten påverkas ju emellertid ej blott av markboni- 

 teten utan också i mycket hög grad a\' kronans storlek och beståndets 

 slutenhetsgrad sålunda, att överslutenhet medför klena dimensioner. De 

 sämre graderna ha därför omedvetet doterats med mera slutna och virkes- 

 rika prov}'tor än de bättre, och måste sålunda även tabellerna ge utslag i 



— 1 Skogs' årdsforeningens Tldskri/t igi./. 



