OM HALLANDS VÄDERÖ. 401 



De romerska siftVorna angiva den åldersklass, till vilken huvudsakliga 

 delen av kubikmassan hör, varvid II åldersklassen är lika med 21 — 40 

 år, III 41 — 60 år o. s. v. 



Djurlivet å Väderön är synnerligen rikt. Här skola vi emellertid 

 endast sysselsätta oss med de arter, som haft och fortfarande hava in- 

 flytande på skogsskötseln. Ett par ord må dock härförutom ägnas öns 

 vanligaste och mest dekorativa fåglar. 



Så snart skogsodling började utföras, eller i början av 1870-talet, visade 

 sig de talrikt förekommande svenska hararna vara stora fiender till de 

 utsatta plantorna, och trots de lyckade jakter, som av revirförvaltningen 

 anställdes, kunde harstammen icke nedbringas till lämplig storlek. Sedan 

 Kungl. jaktklubben på 1880-talet arrenderat jakträtten, avhölls ett stort 

 antal jakter, varvid ofta flera hundra harar kiinde fällas. Härigenom 

 minskades givetvis deras antal. Vad som dock ännu mera bidrog här- 

 till var en pestartad sjukdom, som utbröt år 1897 och i hög grad för- 

 svagade stammen. Vid denna tid inträffade också en annan omständig- 

 het, som fullständigt knäckte densamma. Genom oförstånd hade näm- 

 ligen pä ett eller annat sätt tama kaniner utsläppts på ön. Det blida 

 klimatet, frånvaron av räv eller andra rovdjur, tillhörande däggdjuren, 

 och den rationella jaktvården, varigenom de rovfåglar, som årligen höst 

 och vår besöka ön skoningslöst dödas, bidrog till kaninernas snabba 

 ökning. Slutligen voro de så talrika, att det började tr}'ta med födan, 

 varför de tillgrepo alla slags växtämnen från knoppar och späda plantor 

 till barken på avverkningsmogna bokar. En energisk kamp mot dessa 

 skadedjur igångsattes emellertid, men först år 1912 voro de sista utro- 

 tade. Härtill bidrog den å ön anställda kronoskogvaktaren i hög grad, 

 och många torde de kaniner vara som av honom fällts. Även de rävar 

 — jag vill minnas ett 30-tal — som år 19 10 utplanterades å ön genom 

 nuvarande jakträttsinnehavarens försorg, voro ostridigt en avgörande fak- 

 tor i utrotningskriget. Denna åtgärd klandrades emellertid i mycket 

 skarpa ordalag, särskilt i ortspressen, och ehuru det icke kan förnekas, 

 att rävarna anställde svår förödelse även bland öns fåglar, torde dock 

 icke någon art av dessa blivit hotad till sitt bestånd. Rävarna bort- 

 skötos för övrigt under förvåren 191 2, om jag ej missminner mig. Det 

 har uppgivits, att rävarna under vintern 191 1 — 1912, sedan kaninerna 

 utrotats och öns flesta fåglar lämnat densamma under sin vanliga flyttning, 

 skulle lidit brist på föda och i hög grad svultit. Detta motsäges emeller- 

 tid av kronoskogvaktaren på ön, vilken säger sig hava nedlagt tvenne 

 av de sist skjutna rä\arna, samt att dessa voro t. o. m. ovanligt feta. 



