GUST. SWEXANDER. 



405 



från vilken del av flottleden orsakas i själva verket skadan, eller m. a. 

 o. vem är skadeoörarenr Och till sist vem drabbar skadan, och till vem 

 skall den gäldas? Gäller det en barkförorening kan, som ingeniör M. an- 

 märkt, det virke, som egentligen vållar skadan, utföras ur flottleden långt 

 ovanför den plats, där skadan åstadkommes. Och om det gäller för- 

 störda lekplatser för en vandringsfisk, så drabbar skadan ej blott fiske- 

 rättsägarna utmed flottleden utan äfven sådana i nedanför och möjligen även 

 ovanför liggande vatten, men i vilken utsträckning detta sker är omöjligt 

 att avgöra. Av sistnämnda förhållande är tydligt, att ersättningen för dy- 

 lika allmänna skador ej kan utgå till enskilda fiskerättsägare. Det gäl- 

 ler då i stället att söka motverka de allmänna skadorna och har därför 

 i flottningsstadgan (§ 4) tillgripits medlet att inrätta fiskodUngsanstalter. 



För min del anser jag också, att fiskodling är det enda medlet för 

 närvarande att motverka flottningens skadegörelse å fiskbeståndet, men 

 däremot anser jag oklokt, om varje flottningsförening, som genom sin 

 verksamhet skadar fisket i ett vattendrag, »där betydligare fiske finnes» 

 skulle åläggas bekosta en fiskodlingsanstalt. 



Utgående ifrån att all flottning i större eller mindre grad skadar fisk- 

 beståndet — vilket naturligtvis ej hindrar, att de väsentligaste skadegö- 

 relserna å fisket i ett vattendrag kunna komma från annat håll, och från 

 vilket håll viss ersättning då också skall fordras — anser jag, att varje 

 flottningsförening utan vidare skulle åläggas att till fiskets befrämjande 

 i vattendraget, eller om detta av en eller annan anledning ej kan ut- 

 vecklas, till fiskets befrämjande inom det eller de län, i vilka föreningen 

 bedriver sin verksamhet, ärligen erlägga en viss summa. Detta är samma 

 princip som följts i förslaget till ny vattenlag, då det gäller dammbygg- 

 nader, vilkas skadegörelse man också naturligtvis ej kan exakt värdera. 

 Emellertid möter givetvis svårigheter att i varje särskilt fall beräkna av- 

 giftens storlek. Då emellertid skadegörelsen måste bli större ju större 

 virkesmängder som framflottas, är rimligt att ersättningen beräknas efter 

 den framflottade virkesmängden eller m. a. o. utgår med en viss avgift 

 pr. framflottat stycke eller virkesenhet. Dock är ju tydligt, att samma 

 avgift pr. enhet ej får gälla i alla vatten. I så fall skulle avgiften i 

 vissa vatten bli oskäligt st(jr, i andra åter alltför liten. Avgiften bör 

 därför bestämmas så, att den tolalsumma, som flottningsföreningarna i 

 ett vattendrag erlägga, verkligen blir tillräcklig för åstadkommande av 

 ett effektivt arbete till fiskets befrämjande i vattendraget. Dock skulle 

 man ju, enär de framflottade virkesmängderna ofta på kort tid oerhört 

 ökas. kunna i varje fall fastställa en viss maximisumma, utöver vilken 

 ersättningen ej skulle gå. 



Någon torde kanske anmärka, att om nu både dammägare och flott 



