MILKOLNINGENS EKONOMI. 467 



Ja, i den riktningen skulle förvisso även utbytessififrorna visa sig i 

 verkligheten framkomma, om nu milkolningen vore den lagbundna och 

 av vår vilja helt behärskade tillverkning, som man så gärna skulle önska. 

 Men tyvärr är som vi veta så ej fallet. Erfarenheten lär oss, att utby- 

 tets storlek även är i hög grad beroende av milkolarens skicklighet och 

 påpasslighet vid milans skötsel, faktorer, som vi utan betänkande med 

 avseende på dess sammanhang med utbytets storlek måste betrakta som 

 varande av en större storhetsordning än nyss påpekade variation. 



Milkolningen är med andra ord en tillverkning, vid vilken man alltid 

 har att räkna med en viss avbränning, vars relativa storlek är omvänt 

 proportionell till den skicklighet och påpasslighet man har att vid kol- 

 ningen påräkna. 



Avbrännan visar sig ofta i form av frät och därav bildade håligheter 

 i milan, vilka det alltid måste vara en plikttrogen kolare angeläget att 

 söka i tid upptäcka och avhjälpa. Känt är att även den skickligaste 

 kolare kan bliva utsatt härför. Men oomtvistat torde även vara att s. k. 

 frät oftare förekomma i milor med klen ved än vid kolning av grov ved. 

 Den för en första förtorkning erforderliga förbränningen är även svårare 

 hålla inom knappaste gränser, då det gäller klen ved, än då det gäller 

 grövre. Vi hava trott oss häri finna ett förhållande, som i avsevärd grad 

 kompenserar, vad vi nyss anfört böra tala till den klena vedens fördel. 



En annan egenskap, nämligen kolens relativa benägenhet för av- 

 stybbning under hantering är även att märka. Härvid spelar i synner- 

 het barkens tjocklek i förhållande till vedgrovleken en avsevärd roll 

 ävensom trädslagets relativa hårdhet, varav följer, att den klena veden, 

 där barken utgör en större del av kubikmassan än hos den grova, måste 

 hava lättare för att avstybba, ävensom att benägenheten är större hos 

 gran än hos tall och löv. 



Huru stora dessa olägenheter vid den klena vedens kolning äro torde 

 väl knappast kunna objektivt utredas. Antagligt är, att de till största 

 delen ligga till grund för den gängse meningen, att klen ved skulle lämna 

 ett kvantitativt sämre utbyte än grov ved, en mening, som till följd av 

 sin för hithörande spörsmål karaktäristiska otydlighet, undandrager sig 

 ett bemötande. 



Vid en granskning av resultaten från de milor, som under senaste 1 2 

 år kolats vid Järnkontorets kolareskola i Värmland, och vara den fasta 

 massan genom vedens fullständiga uppmätning i förväg är känd (de äro 

 omkring 1 20 st.) kommer man tvärtom till den slutsatsen, att volymut- 

 bytet i någon mån ökar vid fallande medelgrovlek, en variation, som 

 jag emellertid har anledning påstå blir i den praktiska kolningen utjämnad. 



