VÅRA SKOGARS MARKVEGETATION OCH DESS SAMBAND MED MARKBOXITETEN. 495 



är i detta avseende bestämmande. Pä grund av växttäckets större eller 

 mindre yppighet kan mängden av organisk substans approximativt upp- 

 skattas, genom därpå särskilt riktade undersökningar kan den ock utan 

 större svårighet exakt bestämmas. — — — Att torra och fasta starr- 

 arter och gräs multna långsammare än lösa och saftiga ängsörter synes 

 vara påtagligt. Av torvundersökningar är det bekant, att torv, bildad 

 av en enda art, multnar långsammare än torv, bildad av en blandning av 

 flera arter. I analogi härmed synes det ock vara antagligt, att närings- 

 omsättningen i artfattiga av sällskapliga växter bestående samhällen 

 sker långsammare än i artrika samhällen. Det av älder brukliga sättet 

 att bedöma jordmånens fruktbarhet efter växttäckets yppighet och art 

 rikedom synes sålunda väl gnmdat.» 



Ett namn, som jämväl bör nämnas bland de främsta, då det gäller 

 sambandet mellan markvegetation och markbonitet i våra svenska skogs- 

 samhällen, är namnet H. V. TiBERG. I en serie uppsatser i > Vermländska 

 Bergsmannaföreningens Annaler» har denne för det värmländska skogsbru- 

 ket så varmt nitälskande man upprepade gånger tagit till orda i hithörande 

 frågor. I den sista av dessa uppsatser, ^ Skogsproduktionen, markläget 

 och jordanalysen» (1910), säger han sålunda, att »ytvegetationen visar 

 sig ofta karaktäristisk, om man har tillfälle noggrant undersöka den- 

 samma» (sid. 2,51), och han meddelar tämhgen utförliga artUstor från 

 markbetäckningen i varje bestånd, för vilka avkastningssittror lämnas, och 

 från vilka prov analyserats. Xågra citat ur hans beskrivningar på mark- 

 betäckningen må här anföras. Om ett första analyserat bestånd heter det, 

 att »markbetäckningen är snarare en dolomitgrunds örtflora än den van- 

 liga skogens möss- och risflora. — — Dock är ej kalkhalten högre. 

 än att även finnskägg ' Xc7rdus stncta) trives, under det att vi ej finna 

 detta gräs på dolomitgrund.» I en annan markbetäckningsbeskrivning 

 fogar han till artuppräkningen följande uttalande: >Då även blåsippayi 

 ingår, kan man säga, att markbetäckningen anger en mycket god växt- 

 grund.» I en tredje beskrivning påpekar han särskilt Oxalis och blåsippa, 

 »antydande en »lycket god \'é.yi\.gxnwåy> . — Mera bestämda och detaljerade 

 uttalanden möta oss emellertid i den publikation: »Drag ur näringslivet 

 i Filipstads Bergslag, särskilt vid Långbanshyttan», som TiBERG utgav ^ till 

 ledning vid Svenska Mosskulturföreningens besök den 16 april 1912». 

 På tal om markbetäckningen i områdets skogar heter det här (sid. 33 — 

 34), att »på kal k rik skogsjord uppträder blåsippan (Anemone hepatica) även 

 i sluten skog och harsyran (Oxahs acetosella), vilka således äro att anse 

 såsom de förnämsta vittnesbörden på förstklassig skogsmark, varvid har- 

 syran emellertid ännu forsätter något, sedan blåsippan ej längre går till. 

 Av träd se vi på dessa marker stainformig gråal (även klibbalj med ända 



