496 NILS SYLVÉN. 



till 20 m. höjd och däröver samt hägg. På den kalkfattiga marken står 

 alen såsom en förkrympt buske eller är sällsynt, men den antager etter 

 kalkning en livlig tillväxt, visande hur kalkälskande den är. Smultron, 

 liljekonvalje och stenbär (Rubus saxatilis) kunna gå ned till dioritens 

 jordmån och^ annan därmed jämnställd, men en verklig trevnad finna de 

 här endast på bättre jord, framför allt på den torrlänta dolomiten. Hit 

 kan även räknas skogsvickern (Vicia silvatica), som dock icke går längre 

 ned än på den bättre diorittuffen. Ganska likvärdig, men kanske något 

 mera pretentiös är Epipactis, som här är rätt allmän på förstklassig 

 skogsmark, och som jag sett i Småland ännu ståtligare jämte skogsvicker 

 på mycket god skogsmark. — — Av gräsen, vilka icke trivas å allra 

 sämsta klassens jord, är nog kruståtel (Aira flexuosa) det, som lättast 

 visar sig å avbrukad, dålig jord. Brunven (Agrostis vulgaris), är även 

 dålig, men synes stå något högre i rang. Efter kalkning se vi allehanda 

 örter och gräs, bland dessa backrör (Calamagrostis arundinacea), vilket 

 jämte fårsvingel (Festuca ovina) är praktiskt sett det enda gräs vi hava 

 på den höglänta dolomitgrunden. Skogsogräseji, odon, kråkris, ljung, blå- 

 bärsris etc. synas vara ganska belåtna med bättre levnadsomständig- 

 heter, i motsats till vitmossa, björnmossa, Dicranum etc, som dö av 

 stark kalkning. Sålunda kan man få se lju7ig och bärris, ehuru mera 

 spridda, även på god dolomitgrund. Och när en bland våra allra 

 sämsta skogsmarker kalkades ganska starkt, så fann jag 2 år senare 

 ljungen såsom förut, hvitmossan död, men blåbärsriset mycket mera rik- 

 bärande, med större, sötare och tidigare mognande bär än utanför parcell- 

 kanterna». 



Bestämda uttalanden om markvegetationens samband med markboni- 

 teten återfinnas också i HENRIK Hesselmans förträffliga folkskrift: »Jord- 

 månen i Sveriges skogar» (Skogsvårdsföreningens folkskrifter 27 — 28). 

 Efter att ha erinrat om den levande markbetäckningens växlingar i olika 

 skogstyper, framhåller Hesselman (sid. 38), att »av dess sammansätt- 

 ning kan man ofta bedöma skogsmarkens större eller mindre bördighet». 

 På sid. 41 heter det så vidare: »Markbetäckningen i en skog, där skogs- • 

 förnan omvandlas till mull, utmärkes därav, att bredbladiga örter och 

 gräs spela en framstående roll. Särskilt karakteristisk i detta hänseende 

 är i södra och mellersta Sverige vår vanliga blåsippa (Anemone hepatica), 

 som så uteslutande synes växa på mull, att man nästan alltid kan vara 

 säker på att anträffa sådan jord, där denna växt förekommer. Utmär- 

 kande för muUjorden äro vidare gulsippa (Anemone ranunculoides) , hvit- 

 sippa (Anemone nemorosa), skogsviol (Viola rivijiiana), harsyra (Oxalis 

 acetosella), i bokskogarna myskmadra (Asperula odorata), lundslok (Melica 

 nutans), gullviva (Pritnula veris), orkidéer m. fl.» Även under kapitlet 



