VÅRA SKOGARS MARKVEGETATION OCH DESS SAMBAND MED MARKBONITETEN. 5 I9 



Om vi då hålla oss till exempelvis den lavrika tallskogen, skola vi finna, 

 att grupperingen blir sådan, att cirka 54 "o ligga på boniteten 9, d. v. s. Maass' 

 0,2, sedan ha vi cirka 26 %, som ligga på lägre bonitet, nämligen 6, och 

 så cirka 12% på bonitet 1 2 . Men den lavrika tallskogen fördelar sig icke 

 blott på dessa tre huvudgrupper av bonitetsgrader utan dessutom, som fram- 

 går av tabellen, på ytterligare tre olika grader, en lägre och två högre än 

 nyssnämnda. 



Sedan ha vi den mossrika tallskogen. Där ha vi med en och samma mark- 

 vegetation 0,6 % på bonitet 3, 5 % på bonitet 6, 21 % på bonitet 9, 

 47 % på bonitet 12, 24 °o på bonitet 15 och 2 .% på bonitet 18. Detta 

 vill med andra ord säga, att om vi använt markvegetationen som graderings- 

 skala, så hade vi fått inom den lavrika tallskogen faktiskt endast en (i) bo- 

 nitetsgrad, då i verkligheten marken i fråga bort uppdelas på minst 3 men 

 helst 6 grader. För den mossrika tallskogen visar sig faktiskt samma förhål- 

 lande, nämligen att i stället för en (i) bonitet enligt principen för uppdel- 

 ning av marken enligt vegetationen borde minst tre men helst sex grader 

 kommit till sin rätt. 



Och ungefär liknande möter oss, vart vi än gå på tabellen. Gå vi exem- 

 pelvis till den mossrika granskogen, så ha vi hörande 



till boniteten 6 4 % 



» » 9 26 °o 



» » 12 35 % 



» » 15 28 % 



» » 18 6 % 



vartill komma ytterligare tre grader, en lägre och två högre. Där ha vi så- 

 lunda fem upp till åtta boniteter inom en och sam.ma markvegetationsgrad. 

 Detta gör lik\nsst, att vi, som måste räkna med att försöka få fram så exakta 

 siffror som möjligt och därför måste uppdela marken i så noggranna, skarpt 

 särskilda boniteter som möjligt, icke skulle känna oss tillfredsställda, om vi 

 skulle övergå från att låta höjden vara normerande för boniteterna till mark- 

 vegetationen. Hur mycket jag än instämmer däri, att man i stora drag ganska 

 väl kan uppdela marken i boniteter med hänsyn till markvegetationen, så vill 

 jag dock påstå, att man icke kan uppdela den därvidlag i så fina detaljer, 

 som i praktiken behövas, och som man kan, om man tager höjden såsom 

 normerande. För förrättningsmännen bleve arbetet mycket svårt, och det 

 bleve ett sammelsurium över hela Sverige, om man skulle utgå från markve- 

 getationen. Detta bleve en alldeles för grov indelning. Om vi ha en moss- 

 rik tallskog, och jag går dit och gör en utglesning, så kan jag framtrolla ri- 

 sen, och om jag sedan gör utglesningen kraftigare eller kalhugger beståndet 

 och låter marken ligga några år, är jag snart i den lavrika tallskogen. Jag 

 kan genom yxan komma till den ena vegetationen eller den andra. Det är 

 givet, att vi, som bara räkna med siftror, måste känna oss, nära vi göra en 

 indelning, belåtna med allt som verkligen kan härledas medelst siftror, d. v. 

 s. med allt, som verkligen kan mätas. Vi kunna icke göra detta genom att 

 titta på marken och iakttaga markvegetationen, men trädens höjd är däremot 

 något, som vi exakt kunna uppmäta. Jag vill icke säga medelhöjden, den 

 varierar, men det finnes andra beräkningssätt. Maass har utgått ifrån att taga 

 medelhöjden av de stamklasser, som huvudsakligast bidraga till kubikmassan, 



37 Skogsv&rdsföreningens Tidskrift, ig 14. 



