5 2 o DISKUSSION. 



och i Värmlandstaxeringen har boniteten bestämts efter den höjd ett härskande 

 träd har, då det har 50 årsringar vid brösthöjd. Det finnes åtskilUga sätt 

 att välja på, men att nu frångå höjden som normerande och gå över till mark- 

 vegetationen tror jag vore synnerligen oklokt. Däremot anser jag, att det är 

 klokt att taga markvegetationen till hjälp vid boniteringen, då träd icke fin- 

 nas att mäta höjden på. 



D:r Sylvén: Jag är den siste att föreslå, att markvegetationen redan nu 

 utan vidare lägges till grund för boniteringen i våra skogar. Den frågan är 

 ännu för litet utredd, och det torde av föredraget framgå, att det är en ut- 

 redning, jag ville rekommendera. Jag tror, att en närmare utredning, allde- 

 les som Cajander hoppats, skall giva vid handen, att vi genom avläsande av 

 olikheterna i markvegetationen och förändringarna av markvegetationen i ett 

 bestånd ha möjlighet att bättre bestämma markboniteten, än om vi endast taga 

 hänsyn till trädens höjd. Det finnes så många andra fördelar av denna mark- 

 boniteringsgrund. Med den kan man bedöma marken oberoende av trädsla- 

 get. Om vi i ett bestånd ha ett sådant trädslag, som t. ex. granen, vilken 

 innästlar sig på snart sagt all mark, och man då bedömer markboniteten ef- 

 ter granens utseende, blir det lätt en felaktig bonitering, vi komma till. Tal- 

 len kan ju å marken växa briljant, trots granen i beståndet växer mindre väl. 

 När vi arbetat i så många år på boniteringen i våra skogar, borde vi väl 

 kunna få fram en verkligt god boniteringsgrund. Bonitering efter trädens 

 höjd har för visso fog för sig, men sannolikt är, att, om vi utgå från mark- 

 vegetationen, få vi en bättre grund, än om vi bara hålla oss till höjden. 



Beträffande de siffror, som överjägmästare Wallmo visat från Värmlands- 

 taxeringarna, får jag säga, att det gladde mig mycket att få se dem; jag tror, 

 att de ge mig ytterligare stöd för vad jag sökt framhålla i mitt föredrag. 



I exempelvis den mossrika granskogen ha vi säkerligen av herr Wallmos 

 siffror att döma goda möjligheter att uppställa undertyper med hänsyn till 

 markvegetationen, och vi borde då också ha möjlighet att med dem som ut- 

 gångspunkt få bättre bonitetsgradering, än om vi enbart fästa oss vid granens 

 höjd. Det kan mycket väl hända — jag vill icke säga, att det är så — men 

 det kan hända, att de olika siffrorna just hänföra sig till olika undertyper. 

 Först en noggrann undersökning kan härvidlag fälla utslaget. Det är mycket 

 betydande förarbeten, som måste vidtagas, innan man kan våga föreslå en ny 

 grund för boniteringen. Jag vill ingalunda säga, att markvegetationen är den 

 grund, på vilken vi utan vidare skola övergå, men jag tror, att vi för framti- 

 den kunna ha berättigade förhoppningar om att i den slutligen få en tillför- 

 litligare och för praktiken ändamålsenlig boniteringsgrund. 



Professor Hesselman: När det gäller markbonitet, kan man skilja på två 

 saker, nämligen markens tillfälliga godhetsgrad och dess möjliga, under ord- 

 nad skogsskötsel uppnåeliga godhetsgrad. Detta är en sak, som man i prak- 

 tiken oupphörligt kommer i beröring med. Gå vi ut från en sådan mark, 

 som våra ljunghedar och taga upp den CAjANDER'ska principen, som säger, 

 att ljungen alltid anger den sämsta boniteten, få vi en mycket pessimistisk 

 uppfattning om våra ljunghedars produktionsförmåga. Faktum är också, att 

 en dylik pessimistisk uppfattning fått göra sig gällande inom svenska skogs- 

 mannakretsar. Nu är det emellertid så, att vissa typer av våra ljunghedar ha 

 en synnerligen god markbeskafifenhet, och att den tillfälliga markbeteckningen 

 av ljung mycket snart försvinner, när vi uppdraga en trädvegetation på heden. 



