538 TRÄVARUMARKNADEN. 



13 och i Nyby under 11 centimeter vid brösthöjd — ävenledes hänföras till 

 extra avverkning. — I belysning av dessa uppgifter förefaller trävaruexport- 

 föreningens klagan »det måste kännas hårt för skogsägaren att se sina skogs- 

 tillgångar pä detta sätt förfaras utan att kunna hindra den uppenbara van- 

 skötseln» onekligen något egendomlig, och domänstyrelsens fordran på utred- 

 ning av de af föreningen omnämnda fallen något mera berättigad än förenin- 

 gen själv finner den vara. 



Dock är det lika naturligt som obestridligt, att det fortfarande avtorkar träd 

 i dessa trakter, och så kommer det även att förbli i den närmaste framtiden, 

 så vida man ej vill avverka hela det övermogna virkesförrådet på en gång 

 eller uttaga treårsutsyningarna genom plockhuggning över hela skogen, ett 

 förfarande, som skulle vara lika olämpligt ur föryngrings- som ur avverknings- 

 synpunkt. Ett sätt, på vilket vi i väntan på normalskogen kunna inskränka 

 avtorkningarna, tror jag dock är att stämpla tillräckligt »hårt» i dessa över- 

 åriga granskogar och att i allmänhet endast lämna grupper av yngre fullt livs- 

 kraftiga träd, där sådana förekomma. I Flakaträsk kan man se, huru inom 

 hygget kvarlämnade glesa ställningar av äldre granar kunna avtorka redan 

 efter ett par år, ehuru de vid stämplingen synas hava varit av jämförelsevis 

 hyggligt utseende. 



Meningen med förestående rader är endast att rätta en missuppfattning, ej 

 att försvara den bestående ordningen, vilkens brister äro tydliga. För en 

 utom stående måste de synbarligen skarpa meningsskiljaktigheterna i fråga om 

 det sätt, varpå staten sköter de enskilda lappmarksskogarna, förefalla ganska 

 svårförklarliga. A ömse sidor synes man ju vilja ge skogarna den bästa möj- 

 liga skötsel. Orsakerna torde ligga i att frågan ej är av enbart skoglig art, 

 här spela även juridiska och sociala synpunkter in. Till de förra måste främst 

 räknas, att skogarna med få undantag varit upplåtna med avverkningsrätt till 

 trävarubolagen, och vid utsyningarna ha skogsstatstjänstemännen i sådana fall 

 i allmänhet ansett sig hava någon juridisk-moralisk skyldighet att i första 

 hand tillvarataga bondens-skogsägarens rätt, hvartill kanske bidragit känslan 

 av att upplåtandet på 50 år av dessa avverkningsrätter fått ske i strid mot 

 lagens ord, att skatteman ej hade rätt att sälja någon skog förrän efter veder- 

 börlig utsyning. — I förbigående påpekas, att det nog ej heller var statens 

 mening, när den vid avvittringen bortskänkte jord, att denna i fortsättningen 

 skulle komma att innehavas av opersonliga bolag. — Sedan numera avverk- 

 ningsrätterna i allmänhet återlösts eller utgått, finnas dock ej dessa hinder för en 

 god skogsskötsel. Som sociala synpunkter måste man betrakta nödvändigheten 

 av att taga hänsyn till lappmarksbondens ringa förmåga att förvalta och förkovra 

 större penningbelopp, t. ex. sådana, som skulle erhållas vid ett hastigt till- 

 godogörande av den övermogna skogen, samt till att någon särskild skogslag- 

 stiftning för de sitt ansvar kännande bolagen svårligen är tänkbar. Och när 

 trävaruexportföreningen anser, att man i sammanhang med ett ekonomiskt 

 utnyttjande av de hopade skogstillgångarna så bör använda lagstiftningens 

 tryck på motsträviga eller likgiltiga skogsägare, att de tvingas använda viss 

 del av vinsten till skogsvårdsåtgärder, har den nog ej tänkt sig in i alla de 

 svårigheter, som en dylik blandning av frihet och tvång skulle medföra. Tan- 

 ken att hemmansägaren därigenom skulle ui)pfostras till självständigt arbete 

 för sin skog är nog vacker, men inför den hårda verkligheten komme säker- 



