566 ERIK HEDEMANN-GADE. 



Så utvecklad är sannerligen icke statens skogshushållning, att ogjort arbete 

 saknas. Detta ej blott då marken är bar. Hur mycken för framtiden 

 värdefull statistik skulle ej sommarassistenterna kunna hopföra under 

 vintermånaderna? Vilka tillfällen finnas ej att av taxationsmaterial och 

 tillväxtundersökningar verkställa massor af utredningar i frågor, dem vi 

 nu stå så gott som fullkomligt ovetande inför? Hur mycket arbete i fråga 

 om beståndshistorik, bokföring, kontrollböcker o. a., som nu på de flesta 

 håll får ligga efter, skulle ej kunna utföras å revirexpeditionerna till ovär- 

 derligt gagn och välbehövlig hjälp för revirpersonalen? 



Detta endast för att taga några exempel ur högen. 



Kan man sålunda konstatera, att arbetstillfällen kunna beredas, måste 

 man i sanning beklaga deras försummande såväl från statens-arbetsgiva- 

 rens synpunkt som från de extra tjänstemännens sida. 



Men även oui arbete skulle tryta på ett eller annat håll, ligger intet 

 oegentligt alls i att skogspersonalen ändock under denna tid uppbär sin 

 avlöning. Det finns nämligen ett sätt, på vilket en tjänsteman kan gagna 

 staten, som, fast mindre direkt, dock i intet avseende är mindre värde- 

 fullt än en eller annan synbar prestation. Jag tänker härvid på de utbild- 

 ningsmöjligheter, som tack vare skogsvetenskapens framsteg städse stå 

 den för sitt kall intresserade skogsmannen till buds, men som nu — åt- 

 minstone av statens tjänstemän — i regel måste lämnas obegagnade. 



Vad förlorar icke staten årligen genom att försumma utnyttjandet av 

 dessa möjligheter? Helt visst icke obetydligt. Huru många nya upp- 

 slag, vilket stegrat intresse och vilka framsteg skulle ej följa i spåren, 

 om statsskogarna finge skötas av en kår, som lämnades tillfälle att åt- 

 minstone under någon tid av året tillgodogöra sig dessa utbildningsmöj- 

 ligheter? Och detta är tyvärr för de flesta av dess medlemmar absolut 

 omöjligt. Under den tid utearbetena pågå, taga dessa nämligen så 

 helt all tid i anspråk, att blotta tanken på studier o. d. är utesluten, och 

 under vintermånaderna är det säkerligen högst fä av de i tjänst varande, 

 som kunna påräkna så pass lindrig tjänstgöring, att tillbörlig tid kan 

 ägnas åt intellektuell sysselsättning. 



Det är ej nog att flyktigt genomläsa facktidskrifternas uppsatser. Man 

 måste fordra mera. Och det är uppfyllandet av dessa fordringar, som 

 de eventuellt lediga vintermånaderna skulle kunna användas till. 



Mycket kunde tilläggas angående det olämpliga i säsongarbetena och 

 övriga berörda missförhållanden i de extra jägmästarnas tjänstgöring, men 

 för att icke komma för långt utom ramen för denna uppsats må det 

 anförda vara nog. En del önskemål och synpunkter synnerligen nära 

 sammanhörande härmed torde dock i all korthet böra andragas. 



Först och främst måste då framhållas behovet av semester. Att dylik 



