REFLEXIONER AXG. ARBETSLÖSHETEN BLAND DE EXTRA JÄGMÄSTARNA. 567 



ej redan finnes lagstadgad torde bero pä löneregleringskommitténs för- 

 menande, att skogstjänstemännens tjänstgöring vore tillräckligt omväx- 

 lande och i så hög grad förlagd ute i det fria, att deras andliga och 

 kroppsliga krafter ändock kunna hållas vid full vigör. Vad dessa motiv 

 beträttar, så må villigt erkännas, att behovet av frisk luft visserligen är 

 tillgodosett, men med omväxlingen kan det nog vara si och så. Semester 

 är dock något annat än behov av luft och omväxling i arbetet. Det är 

 snarare nutidsmänniskans oavvisliga behov av absolut frihet frän det 

 vardagliga arbetet. Och dylik frihet behöves sannerligen lika \äl för 

 skogstjänstemännen som andra dödliga. Ja, den behövs kanske t. o. m. 

 i än högre grad för dessa, vilka, trots det friska» liv de föra, dock 

 enligt statistiken visa en lägre medellevnadsålder än de flesta övriga sta- 

 tens tjänstemän. 



Jämsides med semester borde, såsom tidigare påpekats, personalen be- 

 redas tid och tillfälle till fortsatt utbildning. Som skogsvetenskapens 

 och praktikens alla rön ofta icke kunna inhämtas enbart genom själv- 

 studier, borde de äldre tjänstemännen genom kortare repetitionskurser 

 sättas i tillfälle att inhämta samma kvantum vetande som sina yngre 

 högskolebildade kolleger. Under \ilka former detta borde ske, anser jag 

 mig ej här böra ingå pä. Så m\"cket kan dock sägas, att erfarenheten 

 från liknande kurser anordnade för läkare, militärer, lantmätare m. fl. 

 med säkerhet kan giva utmärkt ledning vid planläggning av desamma. 



Dä dylika repetitionskurser icke gärna kunna utsträckas till samtliga 

 tjänstemän, borde staten jämväl på annat sätt sörja för att skogsperso- 

 nalens intressesfär ej hölls för trång. Detta kunde ske genom rikligare 

 resestipendier, anslag till distriktsnioten och distriktsbibliotek, till uppmun- 

 tran av skogliga undersökningar o. s. v. 



Att inga av dessa önskemål ännu realiserats, trots domänstyrelsens 

 erkännansvärda försök att genomföra ett par av dem, är beklagansvärt. 

 Utan tvivel är statsmakternas ljumma intresse för dylika saker att till- 

 skriva den vid flera tillfällen framlagda åsikten, som t. o. m. lancerats 

 av Norrländska skogsvårdskommitténs ordförande, att, »när man kommit 

 därhän, att den väsentligt ökade personalen i alla grader åstadkommit 

 en ökad intensitet och därmed ökad avkastning för statens skogar, då 

 är tidpunkten inne att vända sig till Kungl. Maj:t och riksdagen för att 

 få vad man ytterligare kan behöva.» ^ 



Då man vet, att de norrländska reviren under i o-årsperioden 1901 — 

 1911 arbetats upp till att i medeltal lämna 30,000 kronors ökat netto 

 vart och ett, måste man med skäl fråga sig, i'ad man egentligen väntar 



* Anförande vid Skogsvårdsföreningens årsmöte 1912. 



