7 24 SKOGSADMINISTRATIONEN. 



som enligt beståndsvårdens fordringar bort avverkas, dock måste såsom värdelösa under en 

 lång följd av år förbigås. Då de nu kunna med vinst tillgodogöras, ingå de i avverkningen. 

 Detta borde icke vara överraskande och icke föranleda oberättigat klander, åtminstone ej av 

 dem, som känna skogshushållningens historiska utveckling. 



Föreningen avfärdar styrelsens fråga, huru det skulle sett ut nu, om en sådan avverknings- 

 politik, som föreningen förordat, börjat tillämpas för 40 år sedan, med den förklaring, att 

 man i så fall nu skulle haft att vänta en mycket högre produktion inom några tiolal år, 

 särskilt om de åtgärder för kulturer och torrläggning, som föreningen föreslagit, samtidigt 

 företagits. Ja väl, man skulle haft något att vänta, men en obetydlighet att avverka. Vi 

 skulle befunnit oss vid början av en av de svåraste kriser, som övre Norrland upplevat. Vi 

 må vara glada, att det försök till en hastig realisation av lappmarksskogarna, som tidigare 

 gjorts, lyckligen av\'ärjts. 



Föreningen söker stöd för sina åsikter i bland annat ett par tidningsartiklar, som publi- 

 cerats av överjägmästare Welander ävensom i vid innevarande års riksdag väckta motioner 

 av herrar Molin i Dombäcksmark, Sundström i Stigsjö och Mörtseli i Mörtsjö. 



Welanders artiklar avsågo att påvisa nödvändigheten av att utföra noggranna taxeringar 

 och skogsindelningar för att hindra övermogen och skadad skog att torka. Domänstyrelsen 

 är av den mening, att avtynande och torkande skog bör kunna avverkas, även utan att dess- 

 förinnan upprättas ingående skogshushållningsplaner. Föreskrifter hava i sådant avseende 

 utfärdats, och det tillkommer vederbörande överjägmästare tillse och övervaka, att föreskrif- 

 terna följas. Skogshushållningsplaners betydelse i andra avseenden hava givit anledning till 

 att, sedan det blivit möjligt att därtill erhålla nödiga arbetskrafter, arbeten under senaste 

 åren bedrivits i stor omfattning för att påskynda skogarnas taxering. Det är ägnat att väcka 

 förvåning, att trävaruexportföreningen velat åberopa överjägmästare Welanders uppsatser. 

 Enligt föreningens nu uttalade mening skulle det nämligen ej vara nödigt verkställa några 

 undersökningar för att komma till klarhet angående de principer, enligt vilka lappmarkernas 

 skogar böra skötas och förvaltas. Föreningens eget förslag i detta avseende angives vara 

 »fotat på så allmänt kända förhållanden av relativt enkel natur, att sifferutredning ej synts 

 föreningen erforderlig». I denna föreställning om förhållandena torde förklaringen böra 

 sökas till de stora missgrepp, vartill föreningen i sina förslag gjort sig skyldig. Skogarnas 

 liv och utveckling i lappmarken äro nämligen ingalunda av enkel natur, och framför allt 

 avvika de så väsentligt från förhållandena i södra och mellersta landet, att man ej utan att 

 göra misstag kan tillämpa samma hushällningsregler. 



Det väsentliga av trävaruexportföreningens skrift torde i det föregående bemötts, och sty- 

 relsen anser sig fortfarande böra bestämt avstyrka föreningens förslag, i vad de avvika från 

 vad styrelsen hemställt i sitt underdåniga utlåtande den 28 januari 1914. 



