8o2 FRANS KEMPE. 



bolag kan därav uppvisa ett eller annat hundratusental. Härom kait 

 Domänstyrelsen ej vara okunnig. Vad är då styrelsens mening med 

 att låta påskina, att den toppbrutna skogen får avverkas? Den, som 

 vill övertyga sig om den värdenedsättning sedan gammalt toppbruten 

 skog undergår, bör besöka den stämpling av 5,050 träd, som staten 

 utbjudit från kronoöverloppsmarken Knösen i Fredrika revir. Knappt 

 40 % av det ursprungliga värdet finnes kvar. 



Det finns intet som helst förstånd i att låta skog på detta sätt för- 

 därvas. För min del har jag i årtionden varit upprörd över den van- 

 skötsel av våra tillgångar, som i detta fall äger rum. Att låta skog 

 dö och toppbruten skog kvarstå i årtionden, varigenom tiotals millioner 

 i värde förloras, är ett ohejdat slöseri, och det är fullständigt obegrip- 

 ligt, att sådant kan få förekomma. 



Jag har för Mo och Domsjö Aktiebolags och Gideå och Husums 

 Aktiebolags räkning låtit torrlägga c:a 60,000 hektar myr och försum- 

 pad mark, därav c:a y, i Lappmarken. A de försumpade markerna 

 och delvis även å myren finnas mängder av mindre, dock till massaved 

 dugliga, granar, vilka icke reagera för torrläggning, men som äro till 

 stort hinder för de småträd och buskar, som kunna reagera och, när 

 de stå fritt, visa den allra livligaste reaktion. Av Domänstyrelsen har 

 jag begärt att få dessa icke reagerande träd utsynade genom extra av- 

 verkning, dock blott på de ställen, där torrläggningen är fullständig 

 och reaktionen å buskar och småträd visat sig. Denna min anhållan 

 har avslagits. Jag nödgas alltså låta träd kvarstå, som icke kunna re- 

 agera för torrläggning, men som hindra den utdikade marken att kom- 

 ma i full produktionskraft. Jag hänvisas till att förlägga den ordinarie 

 utsyningen på blott de försumpade markerna, men detta är ju ekono- 

 miskt förkastligt, så länge den stora och vida värdefullare skogen å 

 fast mark dör av ålder eller skador i mycket större utsträckning, än 

 den genom sådan utsy ning kan hinna uttagas. Doniä7istyrclsc7i vill 

 uppenbarligen Jiindra den e^tskilde skogsägaren i Lappmarken att sköta 

 sin skog på bästa vis. 



När man gör allt, som kan göras, för att sätta sina skogar i stånd 

 och i övrigt tillser att intet, som på något sätt är användbart, får för- 

 faras, så blir det motstånd, man i dessa avseenden från statens sida 

 möter, i längden outhärdligt. Man drives då till den slutsatsen, att 

 det är högst olämpligt att samma myndighet, som säljer avkastningen 

 av statens skogar till industriens män, även skall vara förmyndare för 

 dessa mäns skogar. För min del har jag så småningom fått det in- 

 trycket, att Domänstyrelsen hyser den uppfattningen, att ju mer indu- 

 striens skogar kunna avkasta, desto mindre behöver industrien köpa, 



