-s^r 



2 NYTT I.AGSTIFTNINGSFÖRSLAG FOR LAPPMARKSSKOGARNA. 



manets skog, än att han därifrån må dels utan utsyning hämta nödigt virke och 

 bränsle till husbehov och dels efter utsyning och stämpling av vederbörande skogs- 

 tjänsteman fritt taga eller försälja, vad därutöver kan, med bevarande för framtiden 

 av skogens bestånd, årligen avverkas. 



Detta stadgande har tydligen uppfattats så, att skogens virkesförråd icke får 

 minskas. Man har således hållit före, att endast tillväxten eller snarare högst till- 

 växten får avverkas. I enlighet därmed har avverkningens storlek bestämts. Då 

 virkesförrådet har en mycket hög medelålder, är produktionsförmågan betydligt ned- 

 satt. Myndigheternas strävan att bevara virkesförrådet har hindrat skogens föryngring. 

 Men föryngringen är enda medlet att höja avkastningen. 



Det allmänt hållna stadgandet borde emellertid icke hava uppfattats så, att där- 

 med ovillkorligen avsetts skogarnas bevarande kvantitativt, när sådant förhindrade 

 en eljest möjlig förbättring av deras produktion. I stället hade skogarna bort under- 

 kastas sådan vård, att de, så snart ske kunde, lämnat högsta möjliga avkastning. 

 Direkt stöd för en sådan hushållning hade domänstyrelsen kunnat hämta av 1894 

 års skogsförordning. Föreskriften däri, att utsyningen hälst bör så inskränkas, att 

 skogen fortfarande må lämna enahanda årlig tillgång på träd, som äro till timmer 

 eller bräder användbara, är icke ovillkorlig utan mera ett önskemål. Men oavsett 

 detta, hade den jämväl i förordningen angivna regeln, »att fullmogen skog ej så länge 

 må sparas, att den tager skada», bort bereda möjlighet för skogstjänstemännen att 

 utstämpla överårig och skadad skog i större grad än som skett. Därför kan man 

 med allt skäl göra anmärkning mot myndigheternas tolkning av lagen och lugnt 

 vedervåga det påståendet, att även inom ramen av gällande lagstiftning en annan 

 bättre skogsvård kunnat erhållas. 



Att det sätt, på vilket statens skötsel av lappmarksskogarna hittills handhafts, 

 icke kan anses tillfredsställande, har länge klart framstått för skogsägarne. 



Redan i ett till Norrländska skogsvårdskommittén avgivet utlåtande framhöll 

 trävaruexportföreningen, att de skogar, som äro underkastade utsyningstvång — alltså 

 i främsta rummet lappmarksskogarna — icke äro normalt växande skogar. Nog- 

 granna undersökningar i detta hänseende hade av enskilda skogsägare företagits å 

 betydande arealer. Finge man döma av de resultat, som framgått av dessa under- 

 sökningar, skulle lappmarksskogarna innehålla fullt ut 75 procent av oväxtlig skog, 

 d. v. s. skog med praktiskt sett avstannad tillväxt eller så trögt växande, att den 

 borde ersättas med ny skog. Men även om dessa undersökningar ej gåve ett gene- 

 rellt uttryck för lappmarksskogarnas beskaffenhet, stod ändock fast, vilket ej torde 

 av någon sakkunnig bestridas, att på enskildas skogar inom utsyningslagens giltig- 

 hetsområde finnas högst betydande mängder oväxtlig skog. 



Att, såsom skett, på ifrågavarande skogar tillämpa uthållighetsprincipen, vilket 

 är berättigat endast under antagande att skogarna vore normalt växande, ansåg 

 föreningen vara av den största våda för landet. När man på överårig, oväxtlig skog 

 gör tillväxtundersökningar, måste dessa visa ett dåligt resultat; ju mera trögväxande 

 skogen är och ju större mängd därav finnes, desto sämre måste detta resultat bliva. 

 Om marken, i följd av att skogsbeståndet till jämförelsevis ringa del utgöres av 

 oväxtlig skog, alstrar 1 kubikmeter per hektar, så blir den årliga avkastningen på 

 1,000 hektar 1,000 kubikmeter. Men visa undersökningarna, att marken på grund av 



