NYTT LAGSTIFTNIXGSFÖRSLAG FÖR I.APPMARKSSKOGARNA. 7 



Om således ej kan förnekas, att lappmarksskogarna vanskötts, torde det dock 

 ej finnas anledning att lägga skulden härför uteslutande på domänstyrelsen och dess 

 tjänstemän. Bristerna i den hävdvunna hushållningen hava ju först i senare tid mera 

 tydligt framträtt, sedan avsättningsförhållandena så hastigt utvecklats. Lagbestäm- 

 melsernas mindre lyckliga avfattning måste alltid anses såsom en huvudsaklig orsak 

 till missförhållandena. Och en annan orsak härtill får sökas däri, att åliggandet att 

 handhava hushållningen med de enskilda skogarna i lappmarken av tjänstemännen 

 måst betraktas såsom en biuppgift, då ju deras ordinarie uppgift är förvaltningen av 

 statens skogsegendomar. Det är således ytterst lagstiftningens fel, att hushållningen 

 med de i enskild ägo varande lappmarksskogarna icke är tillfredsställande. 



En av anledningarna härtill har Norrländska skogsvårdskommittén sökt undan- ^'orri. 

 röja genom sitt förslag om ett strängt åtskiljande på olika myndigheter av å ena sidan vårdskom- 

 förvaltningen av statens egendomar, vilken skulle bibehållas under domänstyrelsen, mitten. 

 och å den andra vården om enskilda skogar, för vilket ändamål föreslås inrättandet 

 av en ny myndighet, ett skogskontor inom jordbruksdepartementet. Denna förändring är 

 givetvis mycket betydelsefull, men den är långt ifrån tillräcklig att häva de nu rådande 

 missförhållandena. 



Den nu gällande lagen är byggd på principer, som, om än de icke förhindra, 

 dock föga befordra en ändamålsenlig skogshushållning. Någon nämnvärd förbättring 

 i detta avseende innebär icke kommitténs förslag i 2 §, som enligt motiveringen inne- 

 håller de huvudsakligaste principerna för lagförslagets tillämpning I denna paragraf före- 

 skrives, att hushållningen skall avse skogens framtida bestånd samt högsta och »?nöj- 

 ligast» jämna avkastning. Faran är stor, att uttrycket »skogens framtida bestånd » kommer 

 att tolkas på samma sätt, som hittills skett; och då skogarna äro överåriga och där- 

 för äga en abnormt ringa produktionsförmåga, torde detta uttryck, sammanställt med 

 kravet på »möjligast jämna avkastning» även medföra bevarandet eller bibehållandet 

 av den låga avkastningsförmågan. Då kommittén samtidigt uttalar, att hushållningen 

 skall avse > högsta avkastning', innebär dess formulering två oförenliga motsatser, 

 när det, såsom här är fallet, är fråga om öfveråriga skogar. Kommitténs förslag är 

 avfattat så, som vore skogarna normala. Men såsom förhållandena äro, hava vi ingen 

 nytta av en lagstiftning för det teoretiska fallet, att skogarna vore i normalt skick, utan 

 vad vi för närvarande behöva är en lagstiftning, som tager hänsyn till verklig- 

 heten. 



Den rätt till bestämmande av avkastningens storlek samt till utstämpling av all 

 skog till avsalu, som staten hittills förbehållit sig, måste vara byggd på förutsätt- 

 ningen, att skogsuppskattning, avverkningsberäkning och utsyning utföras på sådant 

 sätt, att skogsägaren tillförsäkras all den avkastning, skogsmarken förmår lämna. Ty 

 icke kan den omständigheten, att staten åtagit sig ansvaret för hushållningen med 

 dessa skogar, berättiga staten att handhava skogshushållningen på ett för ägaren 

 mindre förmånligt sätt. Skogarna besittas ju på sådana villkor, att varken staten 

 eller någon annan än hemmanets ägare kan få tillgodonjuta någon del av deras av- 

 kastning. Om skogsägaren icke får utnyttja hela avkastningsförmågan, måste alltså 

 en del av densamma gå helt och hållet förlorad, och detta kan ju varken ur national- 

 ekonomisk eller privatekonomisk synpunkt försvaras. Tvärtom måste anses, att 

 skogarnas bringande till normal växtkraft för närvarande är ett så viktigt mål för 



