8 NYTT I.AGSPIFTNINGSFÖRSLAG FÖR LAPPMARKSSKOGARNA. 



dessa skogstrakters vidkommande, att detta mål borde varit lagstiftningens huvud- 

 sakliga riktpunkt. 



Kommittén har enligt föreningens mening släppt detta praktiska mål ur sikte, 

 då den nu vill söka normerna för hushållningen med skogarna uti lösningen av frågan 

 om dess teoretiskt riktiga mål och på detta sätt giva en ledning för omloppstidens 

 bestämmande. \ 



Kommittén har ansett skogsränteläran böra föredragas framför markränteläran. 

 Tillämpningen av förstnämnda princip skulle hava till följd en relativt hög avverknings- 

 ålder, i genomsnitt kanske 140 till 150 år. Valet av princip har helt naturligt i första 

 rummet avsett statens skogshushållning, men sedan har utan vidare den för statens 

 skogar såsom lämplig befunna principen föreslagits att gälla även för de i enskild 

 ägo varande lappmarksskogarna. Det ändamålsenliga häruti kan starkt ifrågasättas. 

 Med hänsyn därtill, att statens ekonomi är ordnad på annat sätt än den enskildes, 

 borde för de enskilda skogarna markränteläran, som leder till en avverkningsålder av 

 120 till 130 år, hava föredragits. Då emellertid lagsti.tningen i fråga om de enskilda 

 skogarna icke behöver hava annat mål än att söka förhindra en hushållning, vari- 

 genom skogsproduktionen äventyras, torde ur denna synpunkt en ännu kortare om- 

 loppstid, nämligen den, som leder till högsta möjliga virkesproduktion, mycket väl 

 kunna försvaras. Denna omloppstid torde vara omkring 100 år. 

 Förenin Frågan rörande omloppstiden är emellertid för närvarande icke aktuell. Det är 



^siag ang. nämligen under nuvarande förhållanden icke möjligt att på ifrågavarande skogar ens 

 en /-É>a//sa- jiärmelsevis tillämpa någon viss hushållningsprincip av högre vetenskaplig art. Man 

 måste åtnöjas med att de svåraste missförhållandena upphävas. Och då detta endast 

 kan ske genom borttagande av övermogen och skadad skog och dess ersättande med 

 ny, bliva dessa åtgärder av så summarisk art, att man för desamma kan finna stöd 

 i vilken av de ovan nämnda hushållningsprinciperna som hälst. De nu befintliga sko- 

 garna hava en rätt hög medelålder och innesluta avsevärda förråd med en ålder av 

 250 till 300 år. Till följd härav är icke det mest angelägna, att maximiåldern ned- 

 bringas till normal av 100 till 120 år, utan huvudvikten ligger därpå, att de allt 

 för gamla skogsförråden avlägsnas, framför allt de, som äro över 150 år. Men då 

 tillgången av sådan skog är mycket betydande, torde för ändamålet böra anslås en 

 period av 40 år, motsvarande en årlig avverkning av minst 2 ^/2 procent av virkes- 

 kapitalet. 



Att en del av skogen är överårig och avsätter mycket ringa tillväxt, är emeller- 

 tid icke den enda olägenheten. Det finnes i lappmarksskogarna förråd, som äga ännu 

 mindre berättigande att kvarstå, nämligen skog, som är på sådant sätt skadad, att 

 densamma småningom förlorar i värde. Denna skog bör naturligtvis, evad den är 

 överårig eller icke, tillgodogöras ännu hastigare än den endast överåriga. 



Slutligen måste även den skog, som är under 150 år, beskattas med sin tillväxt, 

 ty eljest skulle densamma under den långa tiden för den överåriga skogens realisation 

 delvis taga skada och jämväl bliva överårig. Denna skog torde böra beskattas efter 

 de normer, som gälla för normal skog med 150-årig omloppstid. 



Detta är i stora drag den avverkning, som erfordras under närmaste 40 år för 

 att därigenom må kunna undvikas allt för stor nedgång i bruttovärdeproduktionen 

 enligt skogsränteprincipen, allt för stora ränteförluster enligt markränteprincipen, allt 



