XVTT LAGSTIFTNINGSFÖRSLAG FÖR LAPPMARKSSKOGARNA. 9 



för stor minskning i den årliga virkesproduktionen enligt den princip, som åsyftar 

 största möjliga virkesproduktion. 



Mot fastställandet av en ensartad föryngringstid för stora vidder av skogar kan 

 visserligen med visst fog framställas anmärkning. Men då man velat överlämna åt 

 fackkunskapen att för varje särskilt fall i enlighet med en viss princip lösa frågan, 

 huru mycket och vad som årligen må avverkas, har man icke betänkt, att skogshus- 

 hållningsprincipen icke giver några hållpunkter för bedömandet, huru hastigt en reali- 

 sation av ett överårigt skogskapital bör ske. Genom att överflytta ansvaret för hit- 

 hörande bestämmanden, som alltid måste ske godtyckligt, på de unga skogsstats- 

 tjänstemän, åt vilka skogsindelningen uppdrages, har man visserligen kommit ifrån 

 en svårare fråga. Men samtidigt har man försatt dessa tjänstemän i ett betänkligt 

 läge, ur vilket deras fackkunskap icke kan hjälpa dem. Fackkunskapen giver möj- 

 lighet att bestämma virkesförrådets storlek och tillväxten på en skog samt huru 

 stor del av virkesförrådet är överårig eller normal ävensom huru mycket av den 

 normala skogen bör avverkas. Men huru mycket mera än tillväxten årligen bör avver- 

 kas av den överåriga skogen och huru hastigt således dess realisation bör ske, det 

 är icke möjligt att objektivt på skogsvetenskaplig grund fastställa. 



Av denna anledning är det av största vikt, att en realisationstid för överårig 

 skog angives i lagen. Hade kommittén, såsom trävaruexportföreningen påyrkat, tagit 

 denna fråga i övervägande, torde den hava kommit till det resultat, att de överåriga 

 förråden böra avverkas under loppet av viss bestämd tid. Där\qd hade kommittén 

 icke heller kunnat undgå att anvisa den principen, att skogen bör avverkas tidigare 

 eller hastigare, ja mera överårig den är. Beträffande den ålder, vid vilken skogen 

 överskrider den normala, stannar man visserligen i beroende av den princip, enligt 

 vilken hushållningen skall inriktas. Såsom ovan framhållits, anses omloppstiden för 

 enskilda skogar i dessa trakter normalt böra vara cirka 100 till 120 år. Således skulle 

 egentligen all skog av högre ålder avverkas snarast möjligt. Men enär skogarnas pro- 

 duktion för närvarande på grund av den rikliga förekomsten av överårig skog är ned- 

 satt långt under den normala, och då skog, som är ända till 150 år gammal, dock i 

 medeltal giver en betydligt bättre tillväxt än den nuvarande genomsnittsproduktionen, 

 kan det väl försvaras att anse all skog intill 150 år vara så relativt ung och växtlig, 

 att den bibehålles under den tid, som åtgår för den äldre skogens realisation. 



Med fasta normer av sådan art skulle skogsmännens arbete bliva fullt objektivt 

 och lätt att utföra. För närvarande är den ena försiktigare än den andra, och domän- 

 styrelsen kan icke veta vad som sker — annat än då klagomål en och annan gång 

 framkomma från skogsägarnas sida. 



Genomförandet av ett program, sådant som det nu utvecklade, måste naturligtvis ^l'!""^^^ 

 medföra, att den s. k. uthållighetsprincipen, d. v. s. kravet på en jämn avkastning, dpens 

 för tillfället suspenderas. '"rande'' 



Realisationen skulle visserligen icke sträcka sig längre än till den skog, som är 

 över 150, år, medan den normala avverkningsåldern torde vara omkring 100 till 120 

 år. Men ändock kan väntas, att den ägare, som kommer att innehava hemmanet 

 efter utgången av den för realisationen föreslagna tiden av 40 år, i månget fall får en 

 minskad avverkning. Detta är visserligen en olägenhet, men å andra sidan måste 

 ihågkommas, att någon annan utväg ej finnes att inom rimlig tid bringa skogen till 



