10 NYTT LAGSTIFTNINGSFÖRSI.AG FÖR I.APPMARKSSKOGARNA 



något så när normal produktion. De 100 till 120 år, som härför komma att åtgå, 

 synas utgöra en tillräckligt lång tid. Med de nuvarande avverkningsprinciperna kom- 

 mer produktionen om 100 år att bliva betydligt lägre än den skulle bliva, om den 

 ifrågasatta realisationen verkställdes på 40 år. Någon av de blivande ägarne måste 

 under alla förhållanden bliva lidande, antingen den, som innehar hemmanet om 100 

 år, eller innehavaren om 40 år. Vilkendera av dem bör gynnas, kan här lämnas å 

 sido, men obestridligt är, att landet har största nyttan, ju tidigare skogarna kunna 

 bringas i normalt skick. 



Behovet av stödskog för lappmarkshemmanen torde för övrigt hava betydligt 

 överskattats. Man har ansett, att jordbruket därstädes vore så svagt, att det ovill- 

 korligen behövde stöd av skog. Mot denna åsikt talar dock den omständigheten, att 

 staten från sina skogar i lappmarken utlämnar lägenheter i mängd till skogstorpare, 

 som ej erhålla någon skog till avsalu. Vore jordbruket i dessa trakter så svagt, 

 att det utan stöd av skog skulle föranleda ekonomisk ruin, så borde väl staten mot- 

 arbeta denna kolonisation i stället för att understödja den. Förhållandet är helt 

 enkelt det, att existensmöjligheterna i lappmarken nu äro annorlunda än de voro, då 

 den s. k. lappmarkslagen antogs. Och om det är möjligt för torpare att existera 

 utan all skog, så är detta helt visst möjligt även för ägare av hemman, vilka alltid 

 hava stödskog, helst som en efter 40 år inträdd minskning i skogsprodukternas 

 kvantitet då säkerligen kommer att, åtminstone till en del, motvägas av ett högre 

 försäljningspris. Föreningen har ock allt skäl att antaga, att efter 40 år möjlig- 

 heterna att driva jordbruk i lappmarken bliva vida gynnsammare än de nu äro. 



Ett skäl för fortsatt tillämpning av uthållighetsprincipen på lappmarksskogarna 

 skulle vara, att en blivande hemmansägare, om skogstillgången nedsattes, genom den 

 minskade tillgången av skog till avsalu komme i en prekär ekonomisk situation. 

 Detta är tänkbart endast för vissa mera sällsynt förekommande fall, nämligen när en 

 hemmansägare har endast en arvtagare samt efterlämnar endast hemmanet och ingen 

 a.nnan förmögenhet. I allmänhet växla hemmanen ägare — på annat sätt än genom 

 odelat arv — flere gånger på århundradet, nämligen dels genom arv och dels genom 

 köp, varvid givetvis ett skogfattigt hemman värderas och betalas lägre än ett skog- 

 rikt. Det är därför en missuppfattning, att en blivande ägare skulle underkastas 

 större ekonomiska risker därigenom, att ein hastig realisation av ett överårigt skogs- 

 kapital nu verkställes. Ju mera skog som finnes och ju större skogsavkastning som 

 är att vänta, desto mera måste han i allmänhet skuldsätta sig vid köpet eller vid 

 utlösen av medarvingar. Och ju mera kapital en ägare redan frigjort ur skogen och 

 efterlämnar i form av reda penningar, desto större möjlighet har en av hans arvingar 

 att mottaga hemmanet, då de övrigas andelar delvis kunna täckas genom kontanta 

 tillgångar, uppkomna genom realisationen. Härvidlag torde skälen för och emot en 

 realisation väga lika tungt eller snarast till förmån för en minskning av den abnormt 

 stora skogstillgången. 

 %r^åter- ^'^ alltså kravet på en jämn avkastning på grund av den därmed förenade miss- 



växt och hushållningen icke bör tillmätas avgörande inflytande, torde dock kommande ägares 

 "bät'/riw- '^^^^ kunna på annat sätt tillgodoses. Detta kan ske därigenom, att den ägare, som 

 verkställer realisationen av den skadade och övermogna skogen, förmås använda en 

 del av den därpå uppkomna vinsten till skogsvårdsåtgärder. Ett sådant tillvägagångs- 



