2 XVTT LAGSTIFTNINGSFÖRSLAG FÖR LAPPMARKSSKOGARNA. 



utsyning å enskildes skogar i vissa delar av Norrland och Dalarne, har domän- 

 styrelsen den 28 januari 1914 utlåtit sig. 



I detta utlåtande har domänstyrelsen till alla delar avstyrkt föreningens 

 förslag. Någon kraftigare medverkan hade visserligen föreningen knappast vän- 

 tat sig från detta håll. Men föreningen hade trott, att styrelsen åtminstone skulle 

 medgiva, att skötseln av lappmarksskogarna är vida sämre än den beståndsvård, 

 som ägnas andra privata skogar. Man hade hoppats, att ett förslag, som avser 

 att förbättra lappmarksskogarnas produktion, skulle av styrelsen upptagas med 

 någon skymt av välvilja och att styrelsen skulle försöka att se frågan i stort. 

 I stället innehåller utlåtandet, jämte ett ganska vidlyftigt försvar för styrelsens 

 åtgöranden, ett illa dolt missnöje däröver, att föreningen, vars medlemmar dock 

 anse sig icke vara främmande för en rationell skogsvård, vågat klandra den nu- 

 varande skötseln av lappmarksskogarna. Och det visar sig, att domänstyrelsen 

 vid granskningen så fäst sig vid detaljerna, att styrelsen i hög grad misstagit 

 sig rörande förslagets motiv och innebörd. Utlåtandet innehåller därjämte åt- 

 skilliga betraktelser i skogstekniskt hänseende, vilka, långt ifrån att kunna god- 

 kännas, måste på det högsta förvåna den praktiske skogsmannen. 



Såsom en inledning till sitt svar på föreningens skrivelse framhåller sty- 

 relsen, att trävaruexportföreningen är sammansatt av enskilda industriidkare och 

 att dessa »i många fall» visat sig sträva efter att, oberoende av skogskapitalets 

 bevarande, erhålla största möjliga vinst av sin affär. Denna för åtskilliga år 

 sedan gjorda upptäckt, som sedan i vissa kretsar omsorgsfullt bevarats och 

 ständigt framdragits, ger styrelsen anledning uttala, att föreningens framställ- 

 ning icke är objektiv. I det sammanhang, vari detta omdöme framkommer, inne- 

 bär det, att föreningens förslag skulle hava något att skaffa med en avsikt att 

 genom skogskapitalets uthuggande bereda de enskilda industriidkarna en för till- 

 fället ökad inkomst. 



Med förundran frågar man sig, huru det är möjligt att mot föreningen fram- 

 komma med en dylik insinuation. Har då föreningen föreslagit en realisation 

 av all skog, mogen och omogen utan åtskillnad? Nej, endast av torr och ska- 

 dad skog samt skog, så övermogen, att den årligen förlorar i värde. 



Föreningens förslag innefattar nämligen, att torr och skadad skog skall 

 avverkas på 10 år, att skog över 250 år skall avverkas på 20 år, alltså vid minst 

 270 års ålder, att skog mellan 200 och 250 år avverkas på 30 år, alltså vid 230 

 å 280 års ålder,' samt att skog om 150 å 200 år skall avverkas på 40 år, allt- 

 så vid 190 å 240 års ålder. 



Detta är den realisation, som föreningen föreslagit. Vem kan väl i sådana 

 avverkningsnormer fmna något oroväckande eller förkastligt? Finnes verkligen 

 i Sveriges rike någon skogsman, som vill, att denna oväxtliga och överåriga skog 

 ännu flera tiotal av år skall stå kvar för att ytterligare försämras? Det torde 

 ej fordras mycken omdömeskraft för att begripa, att de av föreningen föreslagna 

 avverkningsnormerna äro sunda och ändamålsenliga, snarare medförande en allt 

 för svag än en för stark avverkning. 



Men därjämte innebär föreningens förslag skyldighet för skogsägarne att 

 på skogens förbättring genom kultur och dikning nedlägga 25 procent av den 

 genom avverkningen bekomna nettoinkomsten från skogen. Huru betydande de 

 skyldigheter äro, som föreningen föreslår att skogsägarne skola underkasta sig, 

 framgår bäst av en jämförelse med kronans motsvarande uppoffringar. Ehuru 

 kronan borde vara den mest oegennyttiga bland alla skogsägare och offra mera 



