8 NYTT LAGSTIl-TNINGSFÖKSLAG 1'ÖR I.APPMAKKSSKOGARNA. 



mer endast industrien. Träd i lappmarkens skogar, som blott för några år se- 

 dan lämnades kvar såsom odugliga till gagnvirke, användas nu med stor fördel 

 av cellulosaindustrien. 



Till sist må här anmärkas, att en omloppstid, överstigande 150 år, i regel ej 

 borde komma ifråga, då 150 år torde vara den längsta tid, som skogen bör få 

 stå, innan lian föryngras. Strävan efter grova dimensioner får ej drivas in 

 absurdum, sedan man numera nästan över allt kan använda och utforsla ganska 

 klena dimensioner och sedan plankdimensionerna t. o. m. blivit mindre begärliga. 



Oaktat nu anförda omständigheter och de av föreningen till stöd för sina 

 påståenden anförda autentiska bevis, säger likväl domänstyrelsen, att uthållig- 

 hetsprincipen icke tillämpats hänsynslöst, att syftemålet med skogsindelningen 

 ingalunda varit att bevara abnorm skog i oförändrat skick ; samt att avverk- 

 ningens storlek icke grundats på tillväxtberäkningar. 



Normalförrådsformeln, eller rättare det sätt, varpå den användes, har haft 

 en högst ödesdiger inverkan på skogshushållningen. Detta har även tidigare 

 framhållits inom skogsmannakretsar. Särskilt övertygande har jägmästaren Hen- 

 rik Pettersson påvisat felaktigheten i det sätt, varpå avverkningsberäkningen 

 förut skett och enligt domänstyrelsens sedan dess i stort sett oförändrade indel- 

 ningscirkulär fortfarande sker. (Se Skogsvårdsföreningens tidskrift för år 1906 

 sid. 73 och 256.) Han anmärker bland annat, att, om man avräknar den icke 

 avsättningsbara virkesmassan från virkesförrådet vid dess insättande i normal- 

 förrådsformeln, man måste såsom omloppstid använda ett tal, som är kanske 

 50 å 100 år lägre än medelåldern på träd av den grovlek, man avser att få 

 avverka. Någon hållbar motsägelse mot detta jägmästaren Petterssons påstående 

 och den därför förebragta bevisningen har icke framkommit, utan hans utredning 

 har sedan dess godtagits av auktoriteterna på området. 



Domänstyrelsen har vidare uttalat, att föreningens förslag rörande avverk- 

 ning på 40 år av de mest överåriga skogarna icke kan vara genomförbart av 

 den anledningen, att erfarenhet saknas i frågan, huru naturskogarna lämpligen 

 skola överföras till kulturskogar. Styrelsen hyser farhågor för att skogen skall 

 torka, om så starka avverkningar företagas, som föreningen föreslagit. För att 

 bevisa sannolikheten av dessa farhågor framhålles den större grad, i vilken skog 

 torkat i Norrbottens lappmark än i Västerbottens. Visserligen hade samma 

 domänstyrelsens föreskrifter legat till grund för avverkningen i båda länen, men 

 avverkningen hade detta oaktat blivit mycket starkare i Norrbotten, om den också 

 icke någonstädes varit så stark, att »75 procent av virkesförrådet kommit till 

 avverkning under en indelningsperiod-». 



I förbigående må här anmärkas, att domänstyrelsen avser 20-årig, men före- 

 ningen 40-årig indelningsperiod. Styrelsens siffra på avverkningen: 75 procent 

 på 20 år eller 3,75 procent om året, är alltså icke att jämföra med den avverk- 

 ningsberäkningj som av föreningens förslag kan föranledas. 



Den omständigheten, att avverkningen varit starkare i Norrbotten än i 

 Västerbotten, styrker styrelsen genom statistik. Antydningen, att det skulle vara 

 denna starkare avverkning, som föranlett torkan, torde icke desto mindre vara 

 tämligen missvisande. Snarare synas de av styrelsen anförda omständigheterna 

 tala för, att andra orsaker än den starka avverkningen föranlett torkan. 



Då domänstyrelsen konstaterar, att avverkningen blivit starkare i Norr- 

 botten än i Västerbotten, oaktat den skett efter samma av domänstyrelsen lämnade 



