I o KVTT LAGSTIHTNIXGSFÖRSLAG FÖR LAPPMARKSSKOGARXA. 



omständigheten, att skogen visat sig torka fortare, än man vid planens upprät- 

 tande kunnat förutse, utgör således enligt styrelsens mening intet skäl att be- 

 driva avverkningen så hastigt, att densamma finge gå fram i rå skog i stället 

 för i torrskog. Föreningen däremot vill i den anförda omständigheten finna rätte- 

 snöret för den minimihastighet i avverkning, som bör vara tillåten, och anser, 

 att man icke i ett sådant fall bör åtnöjas med den avverkning, som beräknas 

 genom normalförrådsformeln. Ty dess användning för sådana fall måste betecknas 

 såsom schablonslaveri. 



Sanningen av påståendet, att den vård, lappmarksskogarna erhålla, icke är 

 rationell och att densamma snarare kan benämnas vanvård, synes icke kunna 

 förringas genom styrelsens påvisande, att massor av torrträd utsynats i Norr- 

 botten, vilket styrelsen avser att framhålla såsom ett vittnesbörd om styrelsens 

 och dess tjänstemäns nit för skogsvården. Den tankegång, som föranleder detta 

 styrelsens uttalande, kan föreningen alls icke följa. 



Att träd årligen torka av ålder och att avverkningarna icke kunna hålla 

 jämna steg med torkan är givetvis beroende av brister i skogshushållningen, i 

 det att man icke varit nog förutseende att avverka träden, innan de torkat. Ut- 

 synandet av torrträd är ju' allenast ett passivt uttagande av träd, som naturen 

 själv redan utsorterat. Här är väl det skogsvårdsarbete redan utfört, som eljest 

 skulle ålegat skogsmannen, nämligen utväljandet av de träd, som icke längre äro 

 tillräckligt produktiva. 



Styrelsen har ansett fara föreligga för återväxten, om avverkningar av över- 

 mogen skog företagas i den utsträckning, föreningens förslag avser. Och i sam- 

 manhang härmed framhålles, att erfarenhet om kultur i dessa skogar saknas. 

 Då styrelsen på detta sätt uttalar farhågor av olika slag, kan föreningen ej un- 

 derlåta att påpeka, att risker finnas nästan i varje företag samt att därför detta 

 skäl alltid finnes att åberopa. Skulle i detta fall skogsägarna vänta, till dess 

 att domänstyrelsen samlat erfarenhet angående bästa förfaringssättet, då finge 

 de säkerligen aldrig motse någon förbättring av sina skogar, ty erfarenhet vin- 

 nes genom att något göres, ej genom overksamhet. Men i övrigt saknas rörande 

 skogsföryngring ingalunda erfarenhet i den grad, domänstyrelsen vill göra gällande. 



Genom skogseldar hava skogarna föryngrats tid efter annan, och innan 

 människan började motverka skogseldarna, förekommo sådana i avsevärt större 

 utsträckning än nu. Varest skogseldar gått fram, synes av vissa tecken gan- 

 ska tydligt, och efter vad man nu kan se hava de flesta marker någon gång 

 varit härjade av skogseld. En sådan eldhärjning måste väl i avseende å ogynn- 

 sam biologisk verkan kunna jämnställas med en realisation, som är kraftigare än 

 någon genom hushållningsplan reglerad avverkning kan tänkas bliva. Dock 

 finnas få kala brandfält, och i de fall, då skogsbeståndet är mindre tillfredsstäl- 

 lande, torde detta kunna tillskrivas den omständigheten, att myllan uppbränts. 

 Detta kommer ju ej att bliva fallet vid nutida avverkningar. Under sådana för- 

 hållanden må med skäl betvivlas de svårigheter, vilka styrelsen uppställer mot 

 förslaget att genom en kraftig föryngringstaktik överföra skogarna från natur- 

 skogar till kulturskogar. 



Erfarenheterna från Mo och Domsjö aktiebolags kulturer visa för övrigt, att 

 dessa gått fullt ut lika bra i lappmarken som i övriga delar av Norrland. Bo- 

 lagets erfarenhet är, att återväxten kommer säkert, icke blott där små hyggen 

 kunnat anordnas, utan även på sådana ställen, där avverkningen — på grund 



