HVALDJUR I SVERIGES MUSEER, AR 18 6 9. 7 



dem anför är på det hela taget en afskrift från Linné. Genom Retzius hafva vi emeller- 

 tid lärt känna ett par vigtiga fynd, hvilka han likväl ej på grund af vetenskapens då- 

 varande ståndpunkt förmådde rigtigt bestämma, utan, ehuru med ett »forte», hänförde 

 till »Balana physalus», en åtminstone diagnosticerad djurform, som ej ännu låtit igen- 

 känna sig, h vad an ock detta namn utstrukits ur den systematiska listan. Retzii an- 

 förande om dessa fynd förtjenar likväl att här återgifvas. Sid. 50, 1. c, heter det efter 

 beskrifningen af B. physalus: 



»Obs. Hujus forte cadaver, quod recens circa initium hiijus sseculi non longe ab 

 Ystad in litus projectum et ex quo varia ossa in Museo Ii. Academiae Lundensis servan- 

 tur; ejus etiam integrum fere Sceleton non procul a Landscrona sub arena juxta flumen 

 Heljarp ante paucos annos effossum». 



Här få vi således på en gång skelettdelar utaf tvenne arter och dertill af olika 

 genera att åtminstone såsom tillfälliga gäster inregistrera i vår fauna; men det skulle 

 dröja öfver ett hälft sekel, innan man blef istånd till att kritiskt tyda dessa båda fynd, 

 eller, hvilket var naturligt, till den tidpunkt då Cetologien genom materialiers anskaf- 

 fande och omsorgsfulla bearbetande hade något sä när höjts i jemnbredd med åtmin- 

 stone åtskilliga andra grenar af mastologien. 



Ar 1820 utgaf Sven Nilsson sin första upplaga af Skandinavisk fauna, Däggande 

 djuren; och likasom han på andra områden inom denna djurgrupp genom sina rastlösa 

 bemödanden redan då var i tillfälle att högst betydligt rikta och sprida ljus öfver våra 

 faunistiska förhallanden, upptager han äfven på en gång ett långt större antal arter 

 för var Skandinaviska fauna än hans nämda föregångare. Men det framgår ock af hans 

 ifrågavarande arbete, att han endast i få fall varit i tillfälle att genom autopsi bekräfta, 

 att exemplar af åtskilliga af de arter, som upptagas, blifvit ertappade pä de uppgifna 

 platserna. De utaf Nilsson anförda äro följande: 



1). Delphinus delphis. Finmarken — Sundet; men den upptages helt säkert en- 

 dast efter berättelser och efter Leems och Ströms uppgifter, enär intet förekommer, 

 hvaraf man skulle kunna sluta till att Nilsson föröfrigt haft reda på något hithörande 

 fynd från våra farvatten, eller ens sjelf sett något hos oss anträffadt sådant. 



2). Delphinus tursio, likaledes efter andras uppgifter. Här tillägger Nilsson: »Af 

 denna art har jag ännu ej sett något cranium. Finnes i Nordsjön, men är ännu föga 

 känd». 



3). Delphinus orca. Nordkap — Kattegat, någon gång äfven i Östersjön, för 

 hvilket senares bekräftande det i en not heter: »För några år sedan fanns en död Späck- 

 huggare uppkastad på stranden vid Trelleborg». Då Nilsson beskrifver »skallen», synes 

 det, såsom jag antager, tydligt att han då haft en sådan framför sig; men han nämner 

 ej hvarken om den har hört till Trelleborgfynden eller något annat om dess härkomst. 

 Längden af den angifves till 3 fot 5 tum; bredden öfver kindbågarna 2 fot 1 tum. Är 

 det kanhända något af de två kranier, som finnas i Lunds museum, men för hvilka 

 någon anteckning om fyndort ej förefinnes? En uppmätning af dem skall tilläfVentyrs 

 då till och med kunna lemna säker upplysning om hvilkendera. Men är det något af 

 dessa, så måste det då ovilkorligen vara det större, enär det mindre enligt Lill.te- 



