53 75 



Slægten Pseudoglypliæa (Jura) slutter sig i Skjoldfurer og Halens Epimerer 

 (Thoraxfødderne er ubekendte) tæt til Eryma; hos nogle Arter mangler dog den ira bi til 

 Skjoldets Rand lobende Fure. 



Glyphæa (Jura) maa alledes fra Pseudoglypliæa; dens Skjoldfurer er Modifica- 

 tioner af dennes. Furen ei er yderst tydelig; fra bi løber den ovenfor omtalte Fure til 



Skitse af Skjoldet af CQ "Glyphæa Hronni» i Miinchens Museum; 

 blot Furerne og Omridsene. Bogstaverne som paa Fig. 134. 



Skjoldets Rand. Hos denne Slægt optræder iøvrigt hyppig en Del Smaafurer, til hvilke vi 

 ikke finder noget Æqvivalent hos de foregaaende. — Hvad Lemmerne angaar, kan det be- 

 mærkes, at I. Fodpar er subcheliformt, medens de følgende mangler Chela. 



Pemphix Sueurii 1 ) fra Muslingkalk slutter sig nærmest til Eryma. Furen ei er 

 meget dyb; c er ogsaa meget tydelig, forbinder sig iøvrigt i Modsætning til Eryma med c 

 paa den anden Side i Skjoldets Midtlinje; ogsaa a er tydelig. Efter Stykker, jeg har sét i 

 Minienen, kan jeg endnu angive, at den hos Eryma fra bi til Skjoldranden løbende Fure 

 heller ikke savnes her. Hvad Thoraxfødderne' 2 ) angaar, kan bemærkes, at I. Par er kraftigt 

 og forsynet med Klosakse; II. Par er, saa vidt jeg véd, ubekendt, III. Par havde Klosakse; 

 V. Par synes mig efter Meyers Figur et dømme, at have været subcheliformt. 



Clytia Leachii, fra Kridtformationen, over hvilken Reuss har skrevet en brugbar 

 Monographie, slutter sig niije til Eryma, men synes dog at staa Homarus nærmere, end 

 Tilfældet er med nogen af Juraformationens Former. — Thoraxfødderne forholder sig i det 

 væsenlige som hos Homarus og Eryma. Halens Epimerer er mere tilspidsede end hos 



Formationen var sondret fra Homarus-Typen. Under mit Ophold i Mùnchen var min Opmærksomhed 

 navnlig henledt paa Undersøgelsen af Skjoldene af de særlig velbevarede Stykker, hvortil Pseudastacus- 

 Exemplarerne ikke hører, saa at jeg forsømte en nôjere Undersøgelse af Oppels Original-Exemplarer 

 af denne Slægt (Huxleys Bog var mig dengang ikke bekendt, maaske end ikke udkommen); men jeg 

 tvivler intet Ojeblik om, at vi her har at gôre med Former, der staar Astacus meget fjærnt; deres 

 dybe Fure er sikkert (sé Oppels Fig. 4— 5, Tab. 10) ei, medens Astacus' er c. Jeg anser det endog 

 for tvivlsomt, om Pseudastacus-Arterne generisk bôr sondres fra Eryma. 

 ') Se navnlig H. v. Meyer, Neue Gattungen fossiler Krebse. 



2 ) H. v. Meyer i X. Jahrb. f. Minéralogie 1842. 



3 ) Ueber Clytia Leachii. Denkschr d. Acad. z. Wien 6. 1854 (Math.-Naturw. Classe). 



