120 



i. Sværdfiskeslægten (Xiphias Artedi). 



Den sværdformede Snude er nedtrykt, tveægget. 

 De voksne mangler Tænder. Brystfinnerne fæstet 

 nær Bugkanten. Bugfinner mangler helt baade hos 

 unge og gamle. Huden er hos de voksne noget 

 ru, uden tydelige Skæl, men med smaa Kalkkorn, 

 hos Ungerne med en Række tornede Benplader 

 eller -knuder. Seksogtyve Hvirvler. 



Slægtens eneste sikkert kendte Art er en nogenlunde 

 jævnlig Gæst hos os. 



1. Sværdfisk (Xiphias glådius Linné). 



Formen minder om Makrelfiskenes, men Halestilken 

 er noget tykkere. Sværdets Længde gaar hos de voksne i 

 Reglen omtrent tre til tre en halv Gang op i Totallængden. 

 Underkæben er derimod kort. Hos Ungerne findes kun 

 een Rygfinne og een Gatfinne, men idet de mellemliggende 

 Finnestykker forsvinder, faar de voksne to Finner af hver 

 Slags; disses Finnestraaleantal kan derfor veksle indenfor 

 videre Rammer end nedenstaaende Tal udviser. Sidelinien 

 er fuldstændig, men utydelig. Farven oventil sorteblaa, 

 nedefter graablaa og paa Bugen hvid. 



R t 3+ 15—20; R 2 4; G x 9— 11; G 2 3-5; Brl6; BuO; 

 H x + 17 + x. 



Sværdfisken kan blive over halvfjerde Meter lang, 

 men træffes i Reglen noget mindre (halvtredje til tre 

 Meter). Blandt vore Benfisk kan kun Thunfisken maale 

 sig med den i Størrelse. Sværdfiskens Udbredelse er 

 meget stor; fra Finmarken over hele Atlanterhavet og til- 

 lige i det indiske Ocean, muligvis ogsaa i det stille Ocean. 

 Hos os viser den sig kun som Gæst, som det synes sær- 

 lig i Tiden fra Juli til Oktober; den forekommer spredt 

 i alle vore Farvande, og jævnlig, næsten aarlig, strander 

 en enkelt snart hist snart her, og sin Styrke til Trods er 

 den flere Gange taget i Bundgarn; undertiden forvilder 

 den sig saa langt ind i Østersøen som til den russiske 

 Kyst. Sværdet, som paa en stor Sværdfisk kan maale 

 over en Meter fra Spidsen til Øjenhulen, er spidst og 

 skarpt paa Siderne; dets Anvendelse er ikke helt klar, 



