— 73 — 



i det Frauenhoferska spectrum, hafva sin motsvarighet i elek- 

 triska spectrum, men att för andra, deribland de 2 starkaste 

 ljuslinierna, icke finnes någon sådan. 



Som redan nämdt är förmodar Hr Ångström att denna 

 brist i överensstämmelse är att tillskrifva de mörka liniernas 

 i solspeclrum tillkomst genom inverkan, ej blott af jordens, 

 utan äfven af solens atmosfer. Ofver jordatmosferens egen- 

 domliga inflytande erinras om Brewsters, Millers och Brochs 

 iakttagelser. Hr Ångström anser emellertid att, i sin helhet 

 betraktade, dessa spectra gifva det intryck som vore det ena 

 spectrum en, så att säga, ömvändning af det andra, samt att 

 förklaringen af de mörka linierna i solspectrum tillika innebär 

 förklaringen af de lysande i det elektriska; denna förklaring 

 må för öfrigt sökas, antingen i ljusets interferens, eller i luf- 

 tens egenskap att antaga blott vissa oscillationer, af hvilka 

 förklaringsgrunder den förra dock sjelf hvilar på eller förut- 

 sätter möjligheten af alla de olika retardationer, som dervid 

 måste antagas, ehuru ännu obevista till sin existens. 



I en annan figur har Hr Ångström gifvit en teckning af 

 de hufvudsakligaste linier, hvilka visa sig i de olika metaller- 

 nas spectra. Häraf ses hurusom vissa linier finnas hos alla 

 metaller, andra gemensamt hos blott några metaller, andra fö- 

 rekomma gruppvis o. s. v. och då Wheatstone funnit att, när 

 -polerna bestå af två olika metaller, spectrum innehåller båda 

 metallernas linier, har Hr Ångström gjort försök med några 

 metall-legeringar då det visade sig att uti spectrum af t. ex. 

 Pb Sn' funnos de flesta af de linier som tillhöra bly och de 

 flesta af dem som tillhöra tenn, samt att likaså i spectrum af 

 Sn r ' Zn linier funnos tillhöriga tenn och zink o. s. v. Dessa 

 hvarje metall egna linier anser Hr Ångström icke kunna upp- 

 komma genom interferens, hälst så skarpt begränsade, isolerade 

 linier som dessa, — hvilka dessutom utgå från prismals ändkanter 

 och förlora sig i midten, utan att grunden hvarpå de afteckna 

 sig synes på något sätt förändrad — icke likna intet firenslinier, 

 hvarcmot analogin med alkohollagens spectrum häntyder på an- 



