— 107 — 



en ann3n, blir den pä detta sätt besvärad under de första må- 

 naderna, men ej sedan. Det är således af vigt att förskaffa sig 

 kalfvar från nära håll. Ett par fogelarter afplocka väl fustingar 

 från boskapen, nemligen Polyborus brasiliensis (Coracora eller 

 Carancho) och Milvago degener (Chimango), men de förvärra 

 snarare det onda, ty med fästingen följer ett stycke hud, så alt 

 sårnader uppkomma, hvari flugorna lägga ägg, hvaraf såren för- 

 storas ehuru de rensas hvar fjerde eller femte dag. På mycket 

 sumpig eller öfversvämmad mark finnas dock ej fästingarna, och 

 deras antal förminskas betydligt under mycket regnig väderlek. 

 Det årliga brännandet af fälten hämmar äfven deras tilltagande; 

 men deras förökning är så stark, att detta botemedel allenast 

 verkar för en kort tid. Före år 1 838 var detta skadedjur 

 okändt i Paraguay, men det blef då infördt med några osar 

 från St. Börja i Brasilien, der det många år varit kändt, tili 

 staden Ilapoa vid Parana, som då var den enda plats, der 

 utländsk handel drefs, isynnerhet af Brasilianare. Så snart fä- 

 stingarna upptäcktes på nämnde oxar, blefvo dessa efter några 

 dagar öfversända till andra sidan floden; men Itapoas boskap 

 var redan besmittad och detta var tillräckligt att förpesta hela 

 landet, ända till dess yttersta vinklar. Francia i sin vishet 

 trodde sig kunna sätta en gräns för det ondas utbredande, ge- 

 nom vakter, quarantainer, besigtningar m. m., och då han såg 

 att delta ej hjelpte, befallte han, att man skulle döda kräket 

 med smörjningar och tvättningar. Men då äfven härmed in- 

 gentig uträttades, blefvo soldater utsända åt alla håll med or- 

 dres alt döda all boskap och alla hästar, som befunnos be- 

 smittade med en enda fäsling, samt att uppbränna hudaina. 

 Genom denna oförnuftiga befallning, som punktligt åtlyddes, 

 förlorade Paraguay, som var uppfyldt af boskap och hästar, nära 

 hiilllen af denna sin rikedom och många rika personer blefvo 

 derpå utfattiga; men mot Francius befallningar var intet att 

 invanda. Kärror blefvo stående på vägarna emedan deras o\ai 

 befunnos smittade, och personer till häst måste forisätta sin väg 

 till fots med sadeln på ryggen, sedan hästen för samma orsak 



