23 



vane er han endog rundhaandet i at fremhæve Grevinde Gra- 

 monts fordeelagtige Sider. „Det var en hoi Dame", siger han, 

 „som selv i sine ældre Dage besad en naturlig Skjonhed uden 

 nogen Hjælp af Pynt og Toilet. Hun havde en Mine som en 

 Dronning og imponerede blot ved sin Nærværelse. Ingen kunde 

 have mere Aand end hun, og trods hendes Stolthed være mere 

 behagelig, besidde storre Vittighed, have mere Smag eller med 

 slorre Skjonsomhed vælge sit Selskab og sine Venner. Hele 

 Hoffet betragtede hende med Udmærkelse. Det var en Kone, 

 som havde havt sine Galanterier, men som aldrig havde und- 

 ladt at holde sig i Agtelse, og, da hun havde Næb og Kloer 

 (ayant bec et ongles), besad hun stor Indflydelse ved Hove, 

 selv hos Ministrene, hvis Venskab hun forresten ikke engang 

 gjorde sig stor Umage for at sikkre sig." 



Hun vakte Ludvig XIV's Interesse i den Grad, at det for- 

 uroligede Mdm. Maintenon, til hvem hun stedse stod i et spændt 

 Forhold, og hvem hun aldrig kunde overtale sig til at gjore sin 

 Opvartning. Mdme. Maintenon sogte at benytte Grevindens For- 

 kjærlighed for Port Royal til at berove hende Kongens Yndest, 

 men forgjæves. Grevinde Gramont vidste at rede sig ud af 

 de derved opstaaede Conflicter med saamegen Aand, at hendes 

 Modstanderske kun udsattes for nogle bitlre Spotterier. Dog 

 vovede Grevinden engang, opmuntet ved sit tidligere Held, at 

 indeslutte sig en heel Uge i Port Royal i Anledning af en Fest.*) 

 Hendes Fraværelse opbragte Kongen, som paalagde hendes Mand 

 at gjore hende Bebreirlelser desangaaende; hun blev ogsaa ude- 

 lukket fra Indbydelserne til Marly. Men ikke destomindre lod 

 Kongen, der havde modtaget et Brev fra Grevinden med Und- 

 skyldninger, men hvorpaa Brevskriverinden intet Svar fik, hende 

 kort efter vide ved hendes Mand, at han onskede at see hende. 





*) „C'était un crinic, qui pour tout autre aurait cté irremisible, mais le roi 

 avoit pcrsonncllemcnt pour elle une vraie consideration." St. Simon T. 

 II. p. 314. 



