29 



ham i sit Hjertets Grund, for at hellige ham det, man gjor 

 og det man lider, og at dæmpe sit Hjertes voldsomme Bevæ- 

 gelser."*) 



Fenolon trættes ikke ved at gjentage de samme Raad og 

 Formaninger. „Jeg er glad ved, Madame!" skriver han under 

 23de Februar 1690, „at De endelig har fundet Middel til at for- 

 skaffe Dem nogle eensomme Tider. At aabne sin Dor sildigere, 

 at lade, sotn om man endnu sov, forresten at soge et Fristed 

 udenfor sit Hjem; see, det er gode Midler til at værge sig mod 

 alle ubeleilige Folk. For den ovrige Tid kan De gjerne gjore 

 det en Smule kort af med visse Folk, som kun soge at more 

 Dem eller at indvikle Dem i Anliggender, som ikke vedkomme 

 Dem. Med Hensyn til hvad der er en Folge af Deres Stilling 

 og daglige Pligter, eller til hvad der kan være Dem ubelejligt 

 og adspredende, »da er der ikke andet for, end at bære det i 

 Stilhed. Det er en stor Trosl. at kunne forestille si«r, at Gud 

 skjuler sig i Skikkelse af den Paatrængende og Ubeleilige lige— 

 saavel som i Skikkelse af de meest opbyggelige Venner. Det 

 Ubeleilige, som Gud sender os, tjener til at bryde vor Egen- 

 villie, at omstyrte vore Planer, at lade os med desto storre 

 Fyrighed længes efter Stilhed og Andagt, at frigjore os fra 

 vore egne Anstalter, vore Beqvemmeligheder og Magelighed, at 

 ydmyge vor Aand til at rette sig efter Andre." 



Denne Tanke, at selv det, som hemmer, fremmer, at det, 

 som synes at fjerne os fra Gud, netop kan være et Middel i 

 hans Haand til „at vække en saameget storre Hunger efter 

 Gud", horto til de Ideer, som Qvietismen fastholdt og ind- 

 skjærpede paa en Maade, der mangen Gang paadrog den en 

 nieer eller mindre fortjent slræng Daddel. Fenelon erkjendte 

 den Fare, som kunde være forbunden med hiin Anskuelse, og 

 imodegaacr den urigtige Anvendelse, som muligen lod sig -gjore 

 af hans ovenfor anforte Yltringer, ved strax at tilfoie: 



*) S. Br. dat. 2den Octbr. 1689; sig. 21de Marts 1692; 17de Novbr. 1694. 



