44 



det den Trost, som Gud giver, eller er det Gud selv, som 

 Deres Hjerte siiger? Dersom det er Trosten, saa elsker De 

 ikke Gud for hans egen Skyld, men for Deres Skyld. I dette 

 Tilfælde fortjener De Intet et have. Dersom De derimod soger 

 Gud fuldkommen reent og uden Interesse for Dem selv, da 

 finder De ham endog mere der, end hvor han trosier Dem.*) 

 Naar han troster Dem, maa De frygte for at sætte storrc Priis 

 paa hans Sodhed end paa ham selv; naar han behandler Dem 

 haardt og De dog forbliver i Samfund med ham, da er det ham 

 alene, til hvem De holder Dem. Ak, Madame! lader os ikke 

 bedrage os! Man beruser sig med en forfængelig Trost, naar 

 man holdes opreist ved den Sodhed, der fornemmes; man ind- 

 bilder sig at være henrykket til den tredie Himmel, og man 

 gjor Intet, som har Hold; men naar man befinder sig i en tor 

 og nogen Tro, da taber man Modet og troer , at Alt er tabt. 

 Men netop da er det, at Alt fuldkommes, naar man kun ikke 

 forsager. Lad derfor Gud handle; det er ikke Deres Sag at 

 bestemme, hvorledes Gud vil handle med Dem; han veed bedre, 

 end De selv, hvortil De trænger. De fortjener vel en Smule 

 Torhed og Provelse; udhold den taalmodigen. Gud gjor fra 



*) Her finde vi Fenelon paa det bekjendte Spor om „den rene Kjærlighed", 

 som han aldrig opgav, hvor aahenbart det end var, at, saaledes som denne 

 Lære forsvaredes af Qvietislerne efter de ældre Mystikeres Exempcl, blev 

 Fromlieden her l'orvexlet med en Theorie, hvis Abstractioner tabte al 

 Virkelighed af Syne, til Gunst for en ufrugtbar Idee. Med stor Klarhed har 

 Leibnitz, (ler definerede Kjærligheden (Codex diplom. Juris geni.) ved den 

 Glæde, man finder i en Gjcnstands Fuldkommenhed og Lyksalighed cfter- 

 viist, hvorledes den sande Kjærlighed, skjondt den er grundet paa en ganske 

 anden Grundvold end paa vor egeninteresse, dog er uadskillelig fra denne 

 efter en af Gud i vor Natur grundet Orden. (Sig. Leibnils's Breve til Bur- 

 net og til Nicaise, meddeelte i Pieces Justific. til T. II. af Baussets Hist. 

 de Fenelon .) Men, om man endog kunde onske, at Fenelon havde af- 

 holdt sig fra at indskjærpe og forsvare Theorien om den rene Kjærlighed i 

 en Form som den, der ogsaa er brugt i dette Brev, vil man dog tillige af 

 den hele Sammenhæng lære atsce, hvad der var den egentlige Grund 

 for ham til at skjclne saa subtilt mellem at elske Gud for hans egen Skyld 

 og elske ham som vor Lyksaligheds Kilde. 



