52 



vi forblive indesluttede i os selv, ere vi givne til Priis for 

 Menneskenes Modsigelse, deres Ondskab og Uretfærdighed. Vor 

 Lunefuldhed udsætter os for Andres; vore Lidenskaber stode sam- 

 men med vore Naboers; saamange vore Onsker ere, ligesaa mange 

 Steder ere der, hvor vi kunne saares. Vor Forfængelighed, som 

 er uforenelig med Næstens Forfængelighed, reiser sig som det 

 oprorte Havs Bolger, Alt bekjæmper os, stoder os tilbage, an- 

 griber os; vi ere fra alle Kanter blottede ved vor Ømfindtlig- 

 hed og ved vor Forfængeligheds Skinsyge. Der er ingen Fred 

 at haabe, hvor man seer sig given til Priis for en Mængde 

 graadige og nmættelige Onsker, og hvor man aldrig kan til- 

 fredsstille delle Jeg, som er pirreligt og mistænkeligt mod Alt, 

 hvad der rorer det. Deraf kommer det, at man i Omgang med 

 Andre befinder sig ligesom Syge, der have længe holdt Sengen: 

 der er ikke nogen Deel af deres Legeme, hvor man kan rore 

 dem, uden at saare dem. Den syge Egenkjærlighed kan ikke 

 rores, uden at den bryder ud i hoie Skrig. Ror den med 

 Enden af Fingeren, og den troer sig flanet. Foi nu til denne 

 Omfindllighed Næstens Plumphed og Ufuldkommenhed, som han 

 ikke selv kjender; lilfoi Næstens Oprorskhed mod vore Feil, 

 der ikke er mindre end vor mod hans: see der Adams Born, 

 som gjensidigen plage hinanden! see der Halvdelen af Menne- 

 skene, hvoraf den Ene er ulykkelig ved den Anden, og som 

 alter gjor den Anden ulykkelig; see der hos alle Nationer, i 

 alle Slæder, i alle Samfund, i alle Familier og lige indtil mel- 

 lem to Venner Selvkjærlighedens Martyrium ! Det eneste Middel 

 er derfor at gaae ud af sig selv, for at finde Freden. Man 

 maa fornægte sig og tabe a/*) Interesse (!) , for ikke mere at 

 have Noget at tabe, at frygte eller at skaane. Da smager 

 man den sande Fred, der er bevaret for Mennesker med god 

 Villie, det vil sige: dem, der ikke have anden Villie end Guds, 

 hvilken bliver deres. Da formaae Menneskene Intet over os; 



*) pcidrc tout inlérét; men i Våg. Rottcrd. 1738: perdic tout intcrét propre. 



