55 



Grevinde Gramonts Retning i religios Henseende kunde 

 ikke blive uden Indflydelse paa hendes Ægtefælle, der, trods 

 sin tidligere Letsindighed, eller, om man vil, netop paa Grund 

 deraf, maatte til en Tid, hvor Alderdommen begyndte at und- 

 drage ham de Nydelser og Adspredelser, hvilke han hidtil havde 

 været hengiven , fole Trang til den Trost og det Haab , som 

 alene Religionen kan skjænkc. Hans Kone paatog sig at bibringe 

 ham en Kundskab og fore ham til Betragtninger, hvilke tilforn 

 havde været ham ganske fremmede. Hvad der fortælles om 

 hans Uvidenhed i religiose Anliggender, grændser til det 

 Fabelagtige. Saaledes findes der i Journal de Dangeau under 

 3die Decbr. 1692, hvor der berettes om en farlig Sygdom, 

 under hvilken Greven modtog Sacramenterne, tilfoiet folgende 

 Note fra en anonym Haand : „Grevinden lærte ham i denne 

 Sygdom de forsle Hegyndelsesgrunde i Religionen, og da hun 

 reciterede for ham: Fader vor! udbrod den Syge, efterat hun 

 havde endt den: ^„Gjentag for mig, Grevinde! denne Bon; den 

 er smuk. Hvem skyldes den?"'" Telle étoit son ignorance." 

 — Det holder vanskeligt at begribe, hvorledes en Mand af Grev 

 Gramonts Stand og i hans Stilling ved Ludvig XlV's bigotte 

 Hof, der dog vel neppe fritog ham mere end de andre Hoffolk 

 fra at iagttage i det Mindste den mechaniske Udovelse af de 

 kirkelige Forskrifter, kunde befinde sig i en saadan Uvidenhed. 

 Imidlertid findes den samme Fortælling gjentagen i SV. Si- 

 mons Memoirer*), og den maa vel soge sin Forklaring deri, 



*) Tom. V, p. 255 (ed. 1829): Elant fort mal å quatre-vingt cinq ans, un an 

 avant sa niort (dette er en Fejltagelse af St. Simon, som antager, atGrev 

 Gramonts Sygdom og Omvendelse forst licnliorer til Aaret for hans Dod 

 — Greven dodc i Januar 1707, 86 Aar gammel — isledelfor, hvad der 

 kan sees af Fenelons Brev, Gramonts Omvendelse maa sættes fjorten iil 

 lemten Aar tidligere) sa femme lui parlait de Dicu. L'oubli entier dans 

 Icqucl il en avait été toute sa vie le jeta dans une étrange surprise des 

 mystéres. A la fin se tournant vers elle: „Mais, Comtesse , me dis-lu lå 

 bien vrai? puis, lui entendant reciter le Paler: „C oml es s e" , lui dit il, 

 „cette friere esl belle; qui a fait cela?" Il n'avait pas la moindre teinture 

 d'aucune religion. 



