57 



At hele Hoffet ved Gramonts Dod folie sig befriet fra en 

 stor Plageaand, deri vil man vistnok troe St. Simon paa Ordet, 

 men netop derfor tor man ogsaa være noget mistroisk, om 

 hvorvidt det hæslige Billede, som her er udkastet under friske 

 Erindringers billre Indtryk, turde være fuldkommen lignende. 

 Saameget er vist, at St. Simons Skildring indeholder Modsigel- 

 ser, som vanskeligen lade sig forene, f. Ex. Gramonts Cujo- 

 neri og hans derpaa grundede Fritagelse for ubehagelige Fol- 

 ger af hans Sarcasmer. Ogsaa maatte vel den uafbrudte Yndest, 

 som Ludvig XIV viste denne Hofmand, have sin Grund i nogle 

 andre Fortrin, end i Egenskaber, der vare de almindelige hos 

 hans Standsfæller. Gramont udmærkede sig i det Mindste ved 

 een Egenskab, som horte lil Sjeldenheder blandt hiin Konges 

 Omgivelser, nemlig Frimodighed. Det er en bekjcndt Anek- 

 dote, at Ludvig XIV, da han engang blev uenig med sine Med- 

 spillere om Reglerne for et Spil, hvormed man underholdt sig, 

 opfordrede Gramont, som netop traadle ind i Værelset, til at 

 være Voldgiftsmand. »Sire, De har Uret," svarede Greven. 

 Forundret spurgte Kongen hvorledes Gramont kunde domme 

 saaledes, inden han endnu havde bort, hvorom Striden drciede 

 sig. „Dersom det forholdt sig anderledes," var Gramonts Svar, 

 „vilde disse Herrer" — han pegede paa de tilstedeværende 

 Hoffolk — „ikke have staaet saa tause." Endelig afgiver St. 

 Simon selv et Vidnesbyrd, der, trods sin hoist ufordeelaglige 

 Form, dog middelbart tor tale for, al Gramont besad nogle 

 bedre Sider end dem, som St. Simon udelukkende fremhæver. 

 Idet han nemlig omlaler Grevinde Gramont med den Roes, som 

 vi tidligere have anfort, tilfoier han: „Ingen kjendte bedre 

 hendes Gemal, end hun; hun levede med ham paa beundrings- 

 værdig Maade. Men hvad der er forunderligt, det er, at det 

 er sandt, at hun ikke kunde troste sig over hans Tab, omend- 

 skjondt hun skammede sig derover." Hvad Godt og Elskvær- 

 digt Hustruens Kjærlighed saae hos sin Mand, uagtet hans store 

 Feil bragte hende til at rodme selv over sin Sorg ved hans 



