25 



med en solidere Begrundelse, end den hidtil har haft i den 

 næsten latterlige Antagelse af en Stigbøjle. 



Ogsaa Forskjælligheden mellem Kjonnene fræmtræder hos 

 denne Slægt med interessante Fænomener. Milne-Edwards har 

 blot bemærket det bladagtige Redskåh, som hos Hannerne er ud- 

 spændt mellem det forste Par Bugfodder, og som udmærker sig 

 ved hojst fantastiske Former, samt ved Foranderlighed fra Art 

 til Art. Men andet Par Bugfodder har ligeledes et Han- 

 nerne særegent lille Vedhæng. Og endelig er et ganske ejen- 

 dommeligt, lille, saxagtigt Gribe- eller Holderedskab hos Han- 

 nerne anbragt på de overste Folere, hvad ikke hidtil, såvidt 

 mig bekjændt, hos nogen anden Dekapod er iagttaget. Milne- 

 Edwards, som af sin Sergesies atlanlicus kun synes at have 

 set, eller i al Fald kun nærmere at have undersogt, Hanner, 

 har vistnok iagttaget dette Redskab, men har, som jeg mener, 

 været mindre heldig såvel i Opfatningen af dets Form som dets 

 Betydning. Han er næmlig ved dette bleven foranlediget til, at 

 tillægge de overste Folere hos Slægten Sergestes to Bisvober*'). 

 Men hos Hunnerne forekommer altid kun en Bisvobe; og Han- 

 nerne have, strængt taget, ligeledes kun en Bisvobe, der imid- 

 lertid let kan antages for dobbelt, fordi den klofter sig gaffelagtigt; 

 eller nojagtigere: fra Enden af Bisvobens forste Led udgår, 

 ved Siden af de folgende, en toleddet, noget krum og meget 

 spids Hornkrog, som passer i en Rende langs Bisvobens tredie 

 Led, og således udgjor et Griberedskab. Forelobigt kunde man 

 måske tillade sig den Formodning, at det tjæner til at fastholde 

 Hunnerne under Parringen. 



Endnu tillader jeg mig en Bemærkning om Slægtens geo- 

 grafiske Udbredelse efter de hidtil forhåndenværende Data. Den 

 gronlandske Art (S. arcticus Kr.), som udmærker sig blandt 

 alle Slægtens bekjændte Arter ved sin kæmpeagtige Storrelse, 



*) Outie le filet principal terminal dcnx filamcns rudinicntaircs. 



