48 



tagelscrs storre eller mindre Ufuldkommenhed, saa synes dog 

 den ret gode Overseensstemmelse imellem Resultaterne af Iagt- 

 tagelsen paa tre forskjellige Steder, af forskjellige Personer og 

 med forskjellige Instrumenter, at antyde en Tilnærmelse til 

 Sandheden. Man tor vel altsaa heraf gjore folgende Slutninger: 



1) 1 den midlere Deel af Europa indtraf et Maximum af In- 

 clination i den sidste Fjerdedeel af det 17de Aarhundrede. 



2) Minimum vil indtræffe henimod Slutningen af det nærvæ- 

 rende. 



3) Længden af den hele Periode mellem Maximum og Minimum 

 er omtrent 200 Aar. 



4) Den hele Forandring vil neppe overstige 9 eller 10 Grader, 

 noget mere i de sydlige, end i de nordlige Puncter. 



5) Den hurtigste aarlige Aftagelse har fundet Sted i de sidste 

 Par Decennier af del forrige Aarhundrede, noget tidligere 

 i de ostlige, end i de vestlige Egne. 



Ved en Magnets Poler forstaaer man i Physiken de Re- 

 gioner paa dens Overflade, hvor Resultanten af Molecularkræf- 

 terne er et Maximum. Da enhver Magnetpol fremkalder sin 

 Modsætning, saa maa enhver Magnet nodvendtg have to mod- 

 satte Poler, eller et lige Antal. Betragter man Jorden som en 

 Magnet, og vare dens Poler hinanden diametral modsatte, saa 

 vilde et Maximum af Inclination og Intensitet i hvilkensomhelst 

 Parallel antyde den nærmeste Magnetpols Meridian. Den hori- 

 zontale Compasnaals Retninger i to Puncter A og B i Nærheden 

 af denne Meridian vilde forlængede skjære hinanden i Pol- 

 punclet. Havde Jorden endnu en anden Magnetpol i samme 

 Halvkugle paa den modsatte Side af Jordpolen, saa vilde denne 

 modificere Retningen af Magnelnaalen i Puncterne A og B, og 

 deres Forlængelser vilde skjære hinanden i et Punct imellem 

 den nærmeste Magnetpol og Jordpolen; og Afvigelsen vilde 

 blive desto storre, jo stærkere den fjernere Pol var. Disse 

 Convergentspuncter vilde altsaa lilnærmelsesviis antyde Mag- 

 netpolernes Meridianer. Iagttagelserne vise, at der i hver 



