156 



trus, Johannes og Jakobus, for den sidste Paulus og hans Di- 

 sciple. Netop i -de Skrifter af det N. T.'s Samling, hvilke 

 saavel formedelst udvortes Vidnesbyrd som indvortes Grunde 

 turde sikkrest ansees for at tilhore de Apostle, hvis Navn de 

 bære, i Pauli Breve til Gaiaterne, Corinlhierne og Romerne, 

 paa den ene Side, og i Johannis Aabenbaring , paa den anden 

 Side, træder denne Modsætning — saaledes argumenterer Baur 

 videre — os imode i den meest udelukkende, uforsonede og 

 uforsonlige Skikkelse. Derimod foreligger i Aposllernes Gjer- 

 ninger et Skrift med den umiskjendelige Tendents, at skjule 

 saavidt muligt hiin Spaltning og at fremstille den som allerede 

 tidlig overvunden. Ved Sammenligning af Aposllernes Gjer- 

 ninger og de ovenfor nævnte apostoliske Breve vil man ikke 

 længere kunne tvivle om, paa hvilken Side Fremstillingen har 

 Fortrinnet af den stiirre historiske Troskab. Deraf vil da frem- 

 gaae, at den overveiende Retning i den apostoliske Kirke var 

 Petrinisme (Jodechristendom) og det i den cras-ebionitiske Skik- 

 kelse, som fordrede Hedningene udelukkede fra Deeltagelsen i 

 Guds Rige og paastode Forbindtligheden af den hele mosaiske 

 Lov. Aposllernes Gjerninger kan da forst være opstaaet til en 

 Tid, hvor nye Factorer vare komne til, som havde fremkaldt 

 Forsog paa en Udjævning af de hidtil fjendtlig over for hin- 

 anden staaende Retninger. Saadanne Forsog med overveiende 

 Retning snart mod Petrinismen snart mod Paulinismen skyldes 

 ogsaa Affattelsen af flere andre nytest. Skrifter som 1ste Petri 

 Brev, Hebræerbrevet, de tre synoptiske Evangelier, ja selv 

 Jacobi Brev, i hvilke den omhandlede Modsætning ikke som i 

 de fire ægte paulinske Breve og i Johannis Apokalypsis er prin- 

 cipiel og uforsonlig. I endeel andre af det N. T.'s Skrifter 

 findes ved Siden af det Vidnesbyrd om deres Affattelse til en 

 sildigere, eflerapostolisk Tid, som indeholdes i deres Forhold 

 til det omhandlede Stridspunkt, ogsaa andre Kjendemærker paa 

 en efterapostolisk og endnu yngre Affattelsestid, nemlig Hensyn 

 til Anskuelser og Lærdomme, som deels jodiske, deels hedenske 



